Anarchy in the RO 2007

Fomas

Retezat, Paring, Capatini. Tentokrát pouze ve čtyřech, ale o to víc anarchie a dobrodružství.

(Všechna práva vyhrazena. Určeno pouze pro osobní využití. Bez souhlasu je zakázána jakákoliv další publikace, přetištění, nebo distribuce materiálu, nebo jeho části a to včetně šíření prostřednictvím elektronické pošty, SMS a MMS zpráv.)

www.fomas.cz

Úvod

Týden před odjezdem mi Ondřej povídal, že ho vybrali v práci na zápas ve volejbale. Prý s tím nejde už nic dělat, tak tam bude radši jen stát na místě, aby si náhodou neudělal něco s nohou. Jenže Ondřej je mistr autosugesce, jak ho Bodlák po tomto posledním kousku nazval, a opravdu si ve čtvrtek ten kotník zvrkl a to ještě před samotným začátkem zápasu. Za chvíli po této zprávě už mi volá i jeho brácha Venca, že bez něj nepojede, ať tedy zruším zaplacené jízdenky i jemu. Miroušovi plánované volno nevyšlo už dříve, takže z bývalého silného jádra zbylo jen slabé jádro plné Lojzíčků (angl. Alo is core). Finální sestava je tedy Bodlák, Bill, Dana a já. Bude to asi trochu anarchie, ale ono to taky nějak půjde.

Nemůžu se nezmínit o tradičním zahajovacím večeru U Frgála. Koná se zde sice nějaká soukromá oslava, ale pan Frgál pro nás naštěstí vyšetřil místečko v místnůstce vedle. Mezi mapami ční zrzavé Černé hory s bílou čepicí a paní Frgálová přináší Bodlákovi již druhé jídlo a povídá mu, že je nějakej nenasytnej. Bill to komentuje slovy: „A to nejen v tom jídle.“ „Jóóó? To bych do vás neřekla.“ reaguje rozverně paní Frgálová. (Má už taky něco upito.) Bodlák různými řečmi a hlasitostí rozhodně nešetří. Sedí zády ke dveřím, a tak nevidí, kdy zrovna paní Frgálová přichází poslechnout si zas nějaké jeho perly. A že má na ně celkem štěstí. Vytržené z kontextu zní občas ještě lépe. My se vždy bavíme a čekáme, co pěkného z Bodláka zrovna vypadne.

Čas se pomalu nachyluje a zavíračka se blíží. Bodlák už celkem košilatě konverzuje s paní Frgálovou na baru. Pan Frgál z toho nevypadá zrovna moc nadšeně. (Ale Bodlák pak tvrdil: „Já nic, to vona.“) Jako pozornost podniku nám dává borůvkový frgál na snídani. (Původně nám ho schoval a myslel asi, že si ho koupíme, ale nikdo se pak o něj moc nehlásil, tak nám ho dal zadarmo.) Přihazuje k němu i párek klobás pro každého. Jsou to zlatí lidé. Slušně odmítáme, ale marně. Dáváme si tedy s nimi ještě aspoň slivovicu, ačkoliv Bill brečí, že jí už nevypije, protože je z práce hrozně unavenej a byl by pak zítra úplně křídlovanej. (Pro neznalé: „Křídlovaný“, je prý v myslivecké terminologii výraz pro ptáky raněné na křídle, co se už pak jen tak plácají. Bodlák ho začal hojně používat i na lidi. Význam se nechá snadno odvodit.) Jenže Bill takhle brečí neustále a křídlovanej je taky pořád, takže na něj neberem ohledy a donutíme ho to na důkaz naší vděčnosti vypít. Slibujeme na oplátku dovézt z Rumunska nějaký sýr a konečně necháváme hodné a slušné lidi spát a opouštíme jejich lokál.

Sobota 9. 6. 2007

Ráno je Bill opravdu poněkud více křídlovaný než obvykle. Skoro bych se nebál použít výrazu retardovaný. Dopravujem se tradičně na Florenc, odkud nám jede autobus. Jedeme se stejnou společností jako předloni a dokonce i ve stejném čase – v 11 hod. (Slibujem si od toho stejně dobré zážitky z cesty, jen doufáme, že se zas nerozbije autobus. No a taky v sobotu jiný bus nejede, tak to bude asi ten hlavní důvod.) Máme to jen tak tak, moc v předstihu jsme tam opravdu nebyli. Ale vypadá to, že to nevadí. Vyndaváme si věci na cestu a bágly dáváme do kufru. Tentokrát to je mnohem hezčí autobus než minule. Dokonce se nám tím i jeden z řidičů během rozhovoru chlubí.

Sotva nastoupíme, Bill postupně zjišťuje, co všechno si zapomněl vyndat. „Do prdele, já si zapomněl vyndat kalhoty a svetr, to mi bude večer zima.“ Po chvilce. „Já tam nechal zapnutej mobil, to nebudu moc napsat Petře a ještě se mi vybije. A chtěl jsem si dát film do foťáku. Ten mám taky tam…“ Přiznal se, že si nechal doma i lžíci. Jenže až tady. Kdyby to řekl dřív, mohl si u nás nějakou půjčit.

Bodlák tvrdí, že ho nějak škrábe v krku a somruje na Billovi jeho meruňkovici. Ten se tedy nechává nakonec přemluvit a vyndavá svou lahvičku od Francovky. Místo extra strong meruňkovice v ní však má jen vodu s meruňkovým nádechem. Asi mu to doma tatík nebo bráška vykalili a do lahve dolili jen vodu. (Po návratu se pak vše vysvětlilo. Nebyl to nikdo z rodiny, ale hodní kolegové v práci.)

V autobuse je zas pěkné složení rumunských zjevů. První naši pozornost upoutává starší vychrtlý chlápek s knírem a slušivým tílkem s nápisem Spider. Je pěkně nalitej a výborně mluví. Za chvíli se ale pavouk chytil do vlastní alkoholové pavučiny a vytuhnul na sedačce. Střídá ho snědý urostlý opičák s holou lebkou. Má celé tělo potetované pěknými neumělými kérkami s nahotinkami. (Nelze přehlédnout velké jméno Dana. Někdo si tu koleduje o přesdržku.) Pije jedno pivo za druhým, ale vypadá to, že dokud nezačne pít čistý líh, tak bude stát v pohodě na nohou. Jmenuje se Manivel, jak jsme se pak večer dozvěděli. (Money well, prachy dobrý. Jen na rozdíl od prachů je lepší Manivela nemít moc často.)

Místa je celkem dost, vypadá to, že budem mít každý celou dvojsedačku pro sebe. Pěkně se rozvalujem a já se střídavě přemisťuji z jedné na druhou, podle toho, jak pálí sluníčko. Sedím totiž přímo pod otevřeným střešním oknem. Praha je šíleně zasekaná, takže nám trvá skoro dvě hodiny, než se z ní vymotáme. Autobus nabírá rychlost a oknem konečně příjemně fouká. Jen nám není jasné, proč tolik hřeje topení u nohou. Když nás předjíždí i kamion plný dřeva, zjišťujem, že už dokonce nejedem ani tak moc rychle. Začínáme mít trochu předtuchu. A taky že jo. Za chvíli zastavujem někde na benzíně, ale místo nafty do něj lejou vodu. Že bysme jeli až takhle moderním vozem? To by se Bursíkovi líbilo. Využíváme chvilky a pořizujem opět fotku s klackem u otevřeného motoru. (Stejně jako při poruše před dvěma roky.)

Stroj se napil a jedem vyhlídkovým tempem dál. Další benzína je konečná. Čeká se na nový autobus. (Aspoň, že to nezkouší zas nějak opravovat sami.) Nevíme přesně kde jsme, ale určitě ještě tak hodinu před Brnem. To máme ujeto ještě méně, než minule. Naštěstí my už víme, co v podobných situacích dělat. Jak bylo vidět, chlazení je nutnost. Plníme se pěkně studenými plechovkami Kozla z benzíny. Rumuni to od nás rychle odkoukali. A pak, že jim ta unie k ničemu nebude.

Bill se v krámku ptá, jestli nemají nějaký výrobek s plastovou lžící. Hodná paní se slitovala a dala nebožákovi normální kovovou. A dokonce si pak bude moct vyndat zapomenuté věci při překládání bagáže. To bylo radosti, jako bysme parkovali na Starém Bělidle.

Štěstí z Billova povýšení na lžíčaře jdem spláchnout pro změnu jedním točeným do nedalekého bufíku. Slečna Slovenka v okénku je příjemná jak podebraná slovenská prdel, čímž upoutala Bodlákovu negativní pozornost. Ale každý svého štěstí strůjce.

Nový autobus dorazil až po čtyřech hodinách. Praha byla asi ještě pořád zacpaná. Ale aspoň že je stejně pěkný, jako ten rozbitý. Báli jsme se, že přijede ta kraksna, co nás vezla předloni. Manivel s námi občas něco prohodí, když si jde k nám dozadu pro své zásoby, ale kromě „píva“ mu toho moc nerozumíme. Naštěstí se vždy hned vrací ke svým kamarádům dopředu.

Když stavíme na další benzínce, uvažuji ještě o dokoupení pár plechovek, ale slušný rumunský mladík, co se s námi už předtím trochu bavil, mě varuje, že teď pojedem dlouho bez přestávky, abychom dohnali zpoždění. Manivel se pak sice v autobuse ptá: „Kamarád, kde ty píva?“ Ale lepší nemít píva, než pak při drncání po panelové dálnici sedět se zaťatými zuby a škrtit. Navíc píva už bylo až až.

Jede se pěkně. Na hranicích žádná zdržení... Bodlák vypráví buď o pračkách nebo o včelách, ale on to vždycky umí tak podat, že si to rádi vyslechnem. Aspoň teď vím, kde se dají levně sehnat náhradní díly na včely.

K večeru pouští video, tak se těšíme zas na nějaký velkofilm, ale hrají pořád dokolečka klipy nějakých bulharských popových hvězd. Bubnujeme si do rytmu. Manivel se tam taky kroutí a naučil nás dokonce nový styl – louskout a tlesknout, lousknout a tlesknout. Do toho se přidává probudivší se Spider a pokouší se s vyhrnutým tričkem tančit v uličce jakýsi břišní tanec, či co. (Litr mlíka, kilo višní, to je teprv tanec břišní – slovy Karla Plíhala.) Dokud jsou v televizi slečny, tak to jde, ale častokrát se tam mihne i obtloustlý šampoňák jménem Amet. Pokřikujem něco jako fucking Amet, nebo jiné výrazy nevole. Manivelovi se taky nelíbí. Říká, že je to prý Ceausescův syn. Nevíme, jestli to není nějaká hovadina, ale co. Losna, Mažnák, Bahňák, Amet, je to stejně jedna banda šamponáků.

Vždy, když nějaké pěkné slečny v televizi vystrkují zadečky, Manivel je jakoby obšťastňuje lahví. Takovému nízkému humoru se samozřejmě ani trochu nemůžeme smát a vůbec se nám to nelíbí.

Billovo domovinu (Maďarsko) projíždíme tradičně za tmy. Manivel s přáteli už asi dopil tu basu piv, co si koupili na benzíně, protože zas zavítal na chvíli k nám dozadu. Když tam objevil ještě jednu pet flašku teplého piva, jeho oči ještě víc zasvítili. „Ááááá, píva!“ zaradoval se. U nás už chvilku kolovala sklenička s calvadosem, tak jsme mu dali taky ochutnat. Skoro to vypadalo, že je to na něho silné, nevěřil jsem vlastním očím. Co je calvados sice nerozuměl, ale ještě asi chtěl. Nemohl pochopit, že máme jen tohle málo. Bodlák mu, nevím proč, chtěl říct něco o zelené (asi peprmintce). Našel si to ve svém slovníčku, který je na konci jeho průvodce Karpaty. „Verde – zelená,“ vybalil na něj. Manivel koukal a čekal, co bude dál. Nevím, co měl Bodlák původně v plánu mu říct, jestli nějaký plán vůbec měl, ale evidentně teď nic dalšího připraveno neměl. „Retezat“ dodal. Manivel z verde Retezatu moc nechápal, tak začal zas s nečím jiným. Bohužel česky umí jen „píva“ a nesnaží se ani moc domýšlet, co mu říkáme. V jeho další řeči chytáme slovo traktor. Těší ho, že aspoň tomuhle rozumíme. „Traktor,“ opakuje. Bodlákovo reakce je: „Mamaliga.“ Jeho brainstorming je opravdu zajímavý. Začíná pak chrlit různá rumunská slovíčka, na která si zrovna vzpomene. Manivel se zdá trochu zmatený a říká, asi něco ve smyslu, že už moc nerozumí, že si popovídáme zítra ráno. No nevím, jestli to bude lepší.

Z klipů přešli na nějaké další bulharské pop hvězdy, často podstatně starší, zpívající z playbacku na nějakých estrádách. Na tohle už se koukat opravdu nedá. Naštěstí jsme dostatečně unavení, takže i přes Manivelovo kecaní za zády kolem 2. hod. usínáme.

Maďarsko-rumunské hranice se projíždějí kupodivu úplně v pohodě. Že by ten trik, že je vezmem na oko do unie zabral?

Ráno nás budí opět Manivel. Jak jinak. Štěstí, že aspoň chvíli spal. Už tam zas pobíhá a má své píva. Vypráví nám, že má pole s kastravci (okurky – to nás naučil už včera, když jsme je jedli). Tohle slovíčko se nám pak ještě mnohokrát na tržnicích hodilo a udivovali jsme svými znalostmi prodavače. (Pomůcka: kastravec = kastrát + krasavec). A má to i logický smysl. Třeba když se jde na záchod, tak se může říkat jak originální “jdu s krasavcem”, tak “jdu s okurkou”, i když to je trochu slabší. Ale smysl to má pořád stejný. Jen ten kastrát k tomu úplně nesedne.

Neděle 10. 6. 2007

Kolem 7. hod. našeho času (dokonce letos ani netrápím přičítáním a odečítáním minut – mám seřízené hodinky) jsme v Devě, kde vystupuje i Manivel. Celkem pěkný čas. Na to, jaké bylo zdržení...

Ještě než si stíháme vyndat bágly, Manivel nám už sehnal taxíka do Gury Zlata, odkud se nastupuje na Retezat. Taxikář nás tam prý vezme za 40 euro. Konzultujem to nad mapou, vypadá to tak na 80 km. Nakonec to v rámci urychlení berem. Podle průvodce se autobusem nechá dostat stejně jen do města Hateg. Pak už jen stopem. Staví nám ještě u směnárny, kde měníme každý asi 50 euro na lei. Rumuni už ale pokrátili nuly, takže se žádné miliony nekonají. Kurz je teď asi 3,2 lei za 1 euro. S taxikářem mnoho nepokecáme. Ani on nějakou snahu nemá, takže jsou obě strany spokojené. Do cabany Gura Zlata (749 m n. m.) jedem asi hodinu. Je to opravdu celkem daleko. Ve finále už taxikář moc neví kudy a vyptává se místních. Jsme teď opravdu rádi, že jsme se rozhodli pro taxík. Skoro nic tu nejezdí, ztratili bysme stopováním hodně času. Místo výsadku porovnáváme s mapou, protože řidič sám moc neví, jestli nás vyhodil správně, ale už se nás chce asi zbavit. Kdyby předtím věděl, že to bude až takhle daleko, určitě by si řekl ještě o víc. Vypadá to, že jsme tu dobře.

Vyrážíme rovnou cestou, o které si myslíme, že vede ke značce – červenému pruhu. Na nějakou narážíme, ale ukazuje, že odbočuje někam do trávy. Žádnou cestu nevidět. Jdeme tedy zkusmo stále po té větší, ale vede k nějakému domu. Vracíme se zpět ke značce a snažíme se rozpomenout na Dva divochy a základy stopování. A ona tam nějaká cestička opravdu asi bude. Po čuchu je vidět. Lezem tam křovím, prodíráme se lesíkem, a furt se nám nechce uvěřit, že by tohle mohla být cesta na hřeben. Jestli to bude takhle pořád, tak bychom tam pozítří mohli být. Asi po půl hodině vylézáme kousek za chatou. V pořádku, obešli jsme soukromý pozemek, ctíme zákon.

Značka opět ztracena. Vracíme se tedy kousek zpátky. Cestička pokračuje přes potok po rozbitém můstku. Dál už začíná být zřetelnější. Opět musíme přes potok, tentokrát po mostě vytvořeném z velkého padlého kmenu. Za ním začíná klasické stoupání lesem.

Po chvilkách čekáme na Danu, aby jí někde nesežral medvěd. V jedné pauze si Bodlák vzpomněl na starý vtip z první třídy (maximálně druhé). Vyprávět ho radši ani nebudu, vyskytují se v něm sprostá slova. Když Dana dorazila, rychle jsme jí ho divadelně převyprávěli – každý mluvil jednu postavu. Navrhuji i zfilmování, ale to se nechce. Když to vymyslím já, tak to nic, ale nějaké beranice, tomu se obětuje klidně půl dne.

Nad hranici lesa nám to trvalo asi 5 hodin. Nikam jsme nechvátali, času dost. Obloha se trochu zatahuje a hřmí. Doufáme, že se nám to vyhne. Sedáme do trávy a kocháme se prvními letošními výhledy. Pak ještě kus výše a travnatým kopcem směrem k jezeru Lacul Zanoaga (kolem 2000 m n. m.). Bodlák nám cestou nádává, že by se radši toulal po takových travnatých pláních a ne furt po těch našich kamenitých vysokých horách. Uklidňujem ho, že se jich dočká, jestli stihnem na konci ještě Sureanu nebo Capatini. Nechává se unášet fantazií, jak rád by šel v Mongolsku měsíc jen rovnou travnatou stepí, kde by nebylo vidět nic jiného, než rovina. Musí to být určitě hrozně zábavné.

Nad jezerem Zanoaga se opět kocháme a pozorujem lidičky u chaty. V průvodci píší, že tu často táboří horská služba, která tu znemožňuje táboření, ale v mapě je zde zas tábořiště značeno, tak nevíme. Když už jsme dost vyfoukaní, vydáváme se na sestup k jezeru. Cestou narážíme na pár plácků, kde by možná spát šlo, ale už nás stejně viděli, tak jdeme rovnou k nim. Je to opravdu horská služba. Mluví dokonce i dobře anglicky. Utábořit se tam prý můžeme, ale pouze na jednu noc. To nám bohatě stačí. Voda se nechá nabrat z pramene.

Jdu se ještě zeptat, zda můžeme zítra jít po hřebeni po neznačené cestě, ale jak jsem očekával, nejde to. Je to již v rezervaci.

Pondělí 11. 6. 2007

Vydat se po hřebeni radši neriskujeme, služba tu stále je. Podle mapy bysme teď měli trochu slézt, ale brzy se zas na hřeben napojit. Chytáme se značky, která je z tábořiště jasně vidět a vydáváme se dolů. Mezi kosodřevinou jsou často pěkné pavučiny s vypasenými pavouky. Pokud je Bodlák nechce polykat, musímě je chtě nechtě odstraňovat. Cesta se chvílemi těžko hledá. Klesá až hluboko do údolí. Opět nadáváme na mapu, že to z ní vůbec není poznat. Začíná drobně pršet, ale slezli jsme už tak hluboko, že jsme dobře kryti stromy. Musíme často překonávat padlé kmeny. Vzpomínáme při tom na prodírání polomem v Nízkých Tatrách.

Cesta konečně asi po 2 hodinách přestala klesat. Jsme rádi, že jsme neslezli až na hranici listnatých stromů (i když asi jen těsně). Je tu ale další problém. Musíme se dostat přes hluboký a poměrně široký potok. Jsou přes něj padlé dva kmeny, tak to zkusíme po nich. Pěkně to klouže, jsou mokré od deště. Na konci se navíc spodní začíná schovávat pod ten horní. Batoh v předklonu hodně převažuje dopředu. Vidím to na brzkou šipku, a tak poslední kousek přešoupu po zadku. Bodlák už je mezitím ve vodě a jde vzít Daně batoh. Ještě, že je tak čistotnej a ochotnej. Mně by se tam nechtělo.

Začínáme opět stoupat. Už zase svítí sluníčko. Asi po hodinovém výstupu narážíme na žlutou značku. Koukáme na mapu a zjišťujem, že jsme slezli po jiné značce, než jsme původně chtěli. Místo po červeném terči jsme šli po červeném trojúhelníku. Přesně v duchu hesla „je to dál, ale za to horší cestou“. Oklika jako prase a zbytečně slezených 500 m. Aspoň že jsme si toho všimli až teď. Zpozorovat to ještě dole, tak by nás štvalo, že musíme zbytečně kvůli vlastní blbosti zase vylézat. Utěšujeme se tím, že tam ta druhá značka stejně asi vůbec nebyla, protože bychom si jí jinak určitě všimli.

Vydáváme se tedy po žluté k jezeru Bucura, kam jsme původně chtěli přijít kratší cestou po hřebeni. Ale aspoň tam nebudeme zbytečně brzo. Jinde v dosahu se kempovat nedá, takže bysme dnes stejně museli skončit tam. Bodlák má opět své travnaté pláně a je spokojený. Počasí ujde. Trochu mlha a pod mrakem, ale neprší.

Na pár místech jsou pěkné firny na lyžování. Na jednom z nich sice už zas poslední část jedu po zadku, ale svůj starý kousek podle Bodláka prý už nepřekonám.

Kolem 17. hod. sestupujem a opětovně vylézáme k jezeru Bucura (2041 m n. m.), které je bráno jako takové centrum Retezatu. Jdeme se podívat do chaty, kde se nechá také přespat. Jsou tam už dvě mladé Rumunky, světlá výjimka jejich národa, která chodí i do přírody a to snad nejen dělat bordel. (V tomhle jsou Rumuni opravdu exoti. Nikdy nepochopím, jak může někdo po dopití zahodit plastovou flašku rovnou do lesa. Tolik skládek a jiného pohozeného bordelu jsem v přírodě nikde neviděl. Ještě, že jsou na lezení po horách líní.) Pěkně se na nás usmívají. (Samozřejmě, že si to každý kromě Dany vykládá, že se smějou jen na něj.) Umí naštěstí anglicky. Můžeme tu také přenocovat. Před dvěma dny prý bylo venku hodně větrno. Billovi se to tu nějak nezamlouvá a radši by spal u jezera a vítr risknul. Bodlákovi to je jedno, a my jdeme s nimi, ať netrháme partu.

Stavíme si stany za kamennými valy, kterých je tu postaveno spousta. Bavíme se s jedním Švédem tábořícím vedle nás. Jde si nabrat vodu, pramen je prý hned za chatou. (Jinak s vodou nebyl po celý den žádný problém. Vždy se něco našlo.)

Vyrážíme ještě nalehko do sedla Curmatura (kurva túra) Bucurei a pak cestou zpět po hřebeni, kudy jsme dnes měli v plánu původně přijít, na vrchol Vf. Bucura I. (2433 m n. m.). Pěkně to tam fouká, ale výhled je nádherný. Na večer se vyčasilo. Trochu mě z toho větru začlo slabě bolet levé koleno. Jdem ještě kus zpět a koukáme, jestli tam opravdu červený terč vede, ale nic nenacházíme. Možná se mělo jít ještě o kus dál. Jinou cestou se vracíme dolů k jezeru.

Zvedá se silný vítr. Máme trochu obavy, aby to nedopadlo jako předloni na Papuse. Se stanem to pěkně cloumá, ale vypadá, že pokud vichr ještě nezesílí, tak to ustojí. Jen se mi pořád nedaří usnout. Přesunul jsem se ve stanu o něco níž, aby mi vnitřní část přestala pleskat o hlavu, ale ani to nezabralo. Dana taky nespí. Člověk by čekal, že usneme hned, když víme, že to stan zvládne a navíc jsme unavení po celodenní túře, ale ono nic. Asi je to od přírody nějaká bojová pohotovost, či co. Pak jsme sice zabrali, ale nějak super noc to nebyla. (Kluci ráno říkali to samé.)

Úterý 12. 6. 2007

Dospáváme větrnou noc asi do osmi. Kolem 10. hod. odcházíme. Čeká nás nejkrásnější část Retezatu a i jeho nejvyšší hora. Po modrém pruhu opět do sedla Bucurei a z něj tentokrát doprava po červeném na Custura Bucurei (2370 m n. m.). Celkem náročný výstup, místy za pomoci rukou. Ale letos se mi stále chodí krásně a ani mě to moc nevyčerpává. Levé koleno cítím, ale nijak víc nezlobí.

Po krátkém odpočinku zas dolů do dalšího sedla a vzhůru na nejvyšší horu Retezatu. Na Vf. Peleaga (2508,8 m n. m.) jsme asi kolem 12. hod. Počasí nám přeje. Pořizujem panoramata a společná fota. Jedno drsné – tři svalnatí chlapíci do půl těla tahají tyč s cedulí Vf. Peleaga, a druhé romantické – já s Danou v náručí a Bill s Bodlákem v náručí.

Opět cca 200 m dolů po žluté značce a zase nahoru na Vf. Papusa (2508 m n. m.). Tam potkáváne dva Poláky středního věku. Jsou tu asi 3 týdny a už toho dost přešli. (Všechno je krásno ale trudno.) Evidentně jsou dobře trénovaní. Říkáme jim náš další plán – až přejdem Retezat, tak půjdem na Paring a z něj plynule na Capatini. Prý tam také byli. Krásno, ale trudno. Radí nám, kde se máme dnes utábořit. Za Vf. Custura se prý nechá sejít po suťovém poli dolů k jezírkům. Ukazují nám to i na jejich rumunské indiánské mapě. Je podrobnější, než naše. Rozloučí se a pokračují dál. Jsme rádi, že to tak dopadlo a nedošlo ani na mavání křížema a mlácení Biblí. Přecejen u Poláka člověk nikdy neví.

A zase asi 300 m dolů. Tady nám Poláci nechávají jejich plánek. A dokonce i zorientovaný! Pak delším nástupem na Vf. Custura (2457 m n. m.). Ten se nezdá. Vypadá, že bude v pohodě, ale je celkem daleko a když si člověk myslí, že už je nahoře, tak zjistí, že mu ještě pěkný kus chybí. Už jsme docela unavení. Je asi 19. hod a začíná být zima.

Berem to zkratkou svahem na značku a pak do sedélka, odkud se dle plánku má sejít dolů do údolí k jezírkům. Sestup po suti je docela opruz. Je to i poměrně hluboko. U jezírek nějak extra pěkná místa nejsou, ale přecejen se něco najde. Bodlák s Billem se myjí, já to nechám na ráno, až bude sluníčko. Tohle bych nepřežil. Po 21. hod jdeme spát.

Středa 13. 6. 2007

Ráno se hrabeme sutí opět nahoru. Vcelku namáhavé, ale ještě jsme plni síly. Nahoře začínám cítit, že levé koleno asi není uplně v pohodě. Do kopce a po rovině to je dobré, ale při sebemenším sestupu v něm nepříjemně píchá. To si to vybralo super den. Zrovna když půjdem jen dolů.

Vydáváme se dál po hřebeni. Rozhodli jsme se sejít až po neznačené cestě na posledním postraním hřebeni. Obloha se zatahuje a začínáme se ztrácet v mlze. Asi po hodině a půl přicházíme k druhému hřebeni, po kterém bysme měli začít scházet. Podle suťového pole, které je značeno i v mapě by to mělo být ono. Cesta i značky se už skoro vytratily. Začíná pršet a silný vítr k nám rychle žene bouřku. Vážu si koleno fáčem a skoro se ani nestíhám dostat tak rychle do pláštěnky, jak nás to překvapilo. V tom začli lítat blesky a hřmění se rozléhá opravdu strašidelně. Najednou rána a blesk to prosvištěl asi hodně blízko. Bodlák s Billem prý slyšeli nějaké zvláštní zasyčení a chvíli se pak rozkoukávali, jestli jsou ještě tady, nebo už na onom světě. Málo nechybělo a Bodlák se zas mohl shledat se svým nedávno zesnulým zaměstnavatelem nad flaškou ferneta. (A že by se mu hodně nechtělo.)

Dáváme se rychle na sestup. Cesta nikde není, ale na hřebeni je jasně vidět mezi kosodřevinou a lesem nějaká louka. Doufáme, že tam už v lese nějakou najdem. Valíme si to dolů mokrým suťovým polem a kosodřevinou. Klouže to jako prase. Pěkně si koledujem o zlámání hnáty, ale nejde to jinak. Bouřka nás žene.

Asi nemusím říkat, jak se mi tímhle terénem s bolavým kolenem výborně jde. Jsem dost pozadu. Asi po hodině se dostáváme na trávu a snažíme se přes kosodřevinu prodrat na louku k lesu. Jenže kosodřevina je stále hustší a hustší. Scházíme proto na úbočí a snažíme se ji podejít začínajícím lesem. Kalhoty a boty už máme úplně promočené.

Nějak se nám to podařilo. Jsme na louce u lesa. Stojí tam polorozbořená salaš. Jdeme se do ní schovat a něco pojíst před dalším hledáním cesty. Je tam pěknej bordel, ale hlavně, že tam na pár místech nekape. Bez pohybu začíná být slušná zima. Vydáváme se proto po jídle zas rychle dál. Naštěstí přestává pršet. Prolézáme loučku sem tam, obcházíme les, ale nikde ani náznak cesty. Nakonec narážíme na nějakou cestu u pramene za salaší. Jinou nemáme, a tak jí jdeme zkusit. Asi po čtvrt hodině se ale začíná stáčet směrem zpět k hřebeni a pomalu stoupá. To se nám zrovna moc nehodí. Vracíme se tedy zpět k salaši. U pramene dobíráme vodu a Dana si maže pláštěnku smradlavým bahnem. (Nevím, proč to dělá.)

Opět procházíme les, ale zas nic. Bodlák to pak bere nějakým vysokým lupením. Jdeme za ním a pochvíli nalézáme cestičku. Už jsme ani nedoufali. Vede dolů a to je hlavní. Vydáváme se po ní. Na koleno se už nemůžu skoro ani postavit. Když se dostáváme k prvním listnáčům, kamarádi mi vyrábějí hůl. Cesta ale po chvíli končí a ztrácí se v mladých bucích. Nezbývá nic jiného, než se pustit dolů prudkým svahem. To mám radost.

Kloužeme a jezdíme dolů půlmetrovou vrstvou zetlelého listí. Skoro po hodině se dostáváme k potoku. Musíme k němu slézt do menší roklinky a na druhé straně zase vylézt. Nic nebezpečného to není, jen to je hodně prudké a dost to klouže. Asi se na ostatní dost ksichtím, protože se mi při každém kroku křiví tvář bolestí.

Za půl hodiny nás potok konečně vyvádí z lesa ven na louku. Je tu nějaké stavení a u něj děda okopává zahrádku. Ptáme se na silnici a na Campu lui Neag – vesnici, kam jsme dnes chtěli dojít. Ukazuje, že máme obejít stavení a jít po cestě doleva. Vydáváme se tedy tam. Přibývá čím dál víc baráčků. Vleču se hlemýždím tempem už i po rovině. Jsem ze všeho hodně vyčerpaný a přechod dalších hor nevidím zrovna optimisticky.

Dostáváme se k mostu přes řeku a za ním už je větší asfaltka do Campu lui Neag. Stojí tu pár polorozpadlých bytových domů a zbytek z nich je nedostavěný. Zrovna si tam míří jedna rodinka i s krávou.

Za cestou jsou také nějaká stavení. Navrhuji podívat se po fleku na spaní někde za nimi, namísto hledat ho až v Campu lui Neag nebo dál. Přejdem tedy tam. Odpočívám a kluci se jdou podívat sami. Za chvíli se vrací za nějakým pastevcem vedoucím krávy domů. Prý ho pozdravili a zdálo se, že jim chce něco říct. Ale nechtěl. Jdou tedy hledat dál. Našli celkem pěkný kousek loučky, okolo které vodí dobytek na pastvu, ale nepasou ho tu. Vyhrabem se po rozšlapané bahnité cestě nahoru a na kraji u lesa stavíme stany. Ani nevečeřím. Jen si ještě zabalím koleno do teplé mikiny, co mi dala Dana, a jdu rovnou spát. Přemýšlím, co tu budu týden a půl sám (případně s Danou) dělat. Jsem z toho dost zničenej.

Čtvrtek 14. 6. 2007

Budí nás sluníčko. Vstávám, a koleno skoro necítím. Jsem mile překvapen. Když si dneska ještě trochu odpočinem a nebudem pak trhat rekordy, tak to třeba půjde. Pro případ máme ještě Ibalgin. V mokrých botách není zrovna příjemně, ale hlavně, že koleno je lepší.

Snídáme, a blíží se k nám dva chlapíci. Jeden se sekyrou, nejspíš asi lesáci. Připravujem se, že dostanem pojeb, ale naopak. Opak je pravdou. (Heslo „naopak, opak je pravdou“ nás provází už delší dobu a používáme ho na každou kravinu.) Hned si s námi podávají ruce, vyptávají se na různé věci a jsou hrozně příjemní. Za chvíli mizí v lese, ale než sbalíme, tak se stihnou ještě vrátit. Opět podání ruky a loučíme se.

Campu lui Neag je asi 2 km po asfaltce. Jsme tam za chvilku. Vyptáváme se na autobus do Petrosani. Prý by měl za chvíli jet. Ani se nestačíme rozkoukat a už je tu malý tranzit. Nasedáme tam i s paní, co nám radila, a jedem.

Asi za 2 lei na osobu nás vezme do vesničky Lupeni, odkud nám pojede další spoj. Jsme tam za necelých 20 minut. Tam okamžitě přestupujem na mikrobus do Petrosani. Platíme další 4 lei. Cesta trvá skoro třičtvrtě hodiny.

Petrosani je velké, dříve hornické, město. Zkraje opuštěné fabriky a uvnitř klasický mix modernějších a starších činžáků s balkonky. Máme se v Čechách fakt dobře, říkám si, když to vidím. (Ale zas to tady je třeba oproti bulharské Sofii ještě zlaté.) Stavíme v centru na ulici, kde stojí další podobné mikrobusy. Asi místní autobusák. Řidič se nás ptá, kam máme dále namířeno. Prý nás na lanovku u Cabany Rusu, která nás na Paring vyveze, také vezme, ale cena se nám moc nezdá. Taxíkem to bude pak určitě levnější. Navíc se chcem podívat po městě.

U stánku s novinami pečlivě vybíráme ty nejlevnější (1,5 lei za kus) a kupujem si každý jeden výtisk rumunského Journalis national. Já kupuji i pro Danu, ale paní už nemá. Dočista jsme tenhle plátek vykoupili. Je jí ale asi jasné, že je číst nebudeme, a dává mi místo Journalu jiný titul ve stejné ceně. (Na mokré boty nám neviděla, tak co asi myslela, že s nimi budem dělat?)

Vydáváme se do centra dokoupit trochu zásob, hlavně chleba a čokoládu. Vyptáváme se i na trh se zeleninou. Bill si šel skoro jen kvůli tomu koupit zmrzlinu a pak na to málem zapomněl. (Vedle zmrzlináře byl pěkný obchod s velkým nápisem Perdele. Tam se nešlo nevyfotit.)

Na trhu všechny udivujeme svou bravurní znalostí. „Dejte mi doi kastravec...“ Jó, Velký Manivel věděl, co nás naučit. Manitou mu to zaplať. (Beztak jsou určitě příbuzný.) U jednoho obzvlášť veselého prodavače se Bodlák fotí s kastravci a pak se již jdeme do parku najíst. Jsou tu malé stolečky s šachovnicemi obsypané hrajícími a radícími dědečky. Sedáme si na obyčejnou lavičku, ale jeden stařík nám ukazuje, ať si jdeme sednout pod stříšku na lavičku se stolem. Tak tedy jdeme. Je tu i tekoucí voda. Další pán nám ochotně mačká spínač a my si oplachujem zeleninu.

Pak už konečně na kýžené pivko. Sedáme pod slunečníky se značkou Silva (les). Je tu pěkná mladá servírka, na kterou Bill furt pokukuje. Bodlák sice dělá, že si dopisuje deníček, ale přitom Billa neustále hlídá a vydírá ho, že to řekne Petře. Sundaváme si labužnicky mokré boty a je to fakt síla. Pěkná zapařenina. Přichází ke mně nějaký malý klučík (tohle slovo se Bodlákovi hrozně líbilo) s napřaženou dlaní. Dávám mu do ní žvýkačku, co mi vrátila paní v obchodě místo nějakých drobných. Zrovna se na ní netváří, ale odchází. Aspoň jsme se nad vlastní krutostí pobavili.

Dáváme opravdu jen jedno. To ne proto, že by nám nechutnalo, ale proto, že je po 14. hod. a začíná trochu hřmět. Radši se rychle přepravíme k lanovce, abychom pak náhodou kvůli bouřce nemuseli šlapat nahoru pěšky a navíc v dešti. (Tuto paďourskou variantu jsme zvolili v rámci šetření mého kolena. I když samotná jízda bude také aspoň nový zážitek. Navíc se řídíme novým Bodlákovo heslem „já tam nahoru nemusim, stejně vim, že bych tam vylez...“. Takhle budem chodit příště pod horama, říkat si to, a jak nám bude.)

Jdeme zpět k autobusáku najít taxi. Vybíráme si tu nejotřískanější Dacii s prasklým předním sklem, aby to bylo co nejlevnější. Kluk, kterému bych možná ani nevěřil, že už má řidičák, nám ochotně cpe bágly do kufru. Nějak se tam nechtějí vejít, tak nechává kufr otevřený a přivazuje ho provazem. Vypadá to opravdu pěkně. (Jeden stejně musíme pochovat na klíně.) Dohodnem se na ceně 20 lei komplet. Na Cabanu Rusu to je prý asi 13 km.

Za chvilku jsme tam. Bodlák platí padesátkou, protože nemá drobnější. Kluk mu ale vrací jen dvacku. Bodlák ho na to upozorní, a tak nám tedy nasraně dává ještě zbylou pětku. Řekl jsi doi sute, tak nás tady moc nedoj.

U lanovky sedí dva chlapi a popíjejí kořalku. Už mají notně upito a mají z nás srandu. (Na což jsme si už celkem zvykli. Často se za námi místní lidé otáčí a neskrývaně nás pozorují.) Lanovka prý jede v 15.30, takže máme ještě půl hodiny čas. Chtějí 10 lei za osobu a 8,5 lei za batoh. Jdem se ještě optat paní dovnitř a ta nám říká, že když si dáme batoh na klín a zaberem jen jedno místo, tak můžem jet jen za těch 10 lei. Co bysme pro peníze neudělali. Klidně obětujem i vlastní život. Jeden z chlapíků venku se nám furt snaží něco tajně šeptat, ale nerozumíme mu ani slovo, takže si to tajemství asi vezme do hrobu.

Na Billa přichází silné nutkání jít nakrmit mouchy. Záchod tu nikde není, a tak odchází do lesa. Najednou se ale spouští lanovka a signalizují nám, že máme nastoupit. Přitom je teprv čtvrt. Voláme na něj, Rumuni pískají, ale Bill furt nikde. Řadíme se tedy s batohem oblečeným ve předu jako roboti. Ženská kouká dost vyděšeně a chlapi z nás mají srandu. Bill furt nikde. Bodlák se tedy motá k nástupu. Chlápek mu signalizuje, ať si ten batoh sundá. Učiní tedy tak a chlap mu ho posadí normálně vedle na sedačku. My ostatní si také odkládáme. Docela se nám ulevilo. Mezitím už dobíhá i Bill. (Podle Bodlákovo barvitého deníčku s papírem u prdele.)

Cestou míjíme pár lidí jedoucích dolů. Jeden z nich se mě anglicky ptá, odkud jsme. Billovi pak radí, ať už do hor nechodíme. Prý “rain is coming”. To bysme podle té zatažené oblohy a hřmění nepoznali. (Lanovka dokonce zastavila, ale naštěstí nás tu nenechali na pospas bleskům a blížícímu se dešti dlouho, a za chvíli jsme pokračovali v jízdě.)

Výsadek je s batohem trochu divoký, ale jde to. Jsme teď asi v 1600 m n. m. Všude je tu plno chat a penzionů, ale všechny vypadají zavřeně. Hledáme Cabanu I.E.F.S., před kterou se po domluvě nechá podle Bodlákovo průvodce přespat. Nějak se nám to nedaří. Snažíme se z něj dostat nějaké další indície, ale Bodlák jen stále mechanicky opakuje „u Cabany I.E.F.S.“. Nakonec nám jakýsi kolemjdoucí ukazuje na zelenou budovu, ale je pro změnu také zavřená. Ptáme se staršího pána vedle v chatce, zda tu můžem na travnatém plácku přespat a ten nám to dovoluje. Co na tom, že na jeho slovu třeba vůbec nezáleží. Rain is coming a ten hodný pán říkal, že můžem.

Stavíme stany a vycpáváme boty novinami. Sedáme na nedokončené betonové základy a myjeme si nohy. Už začínaly trochu pálit. Bill nechce plýtvat pitnou vodou, a tak si je polil čirou tekutinou z nějaké plastové flašky, co tu našel ležet. Nic nedbal mého varování, že je to určitě louh. (Jestli tedy vůbec louh bezbarvý je. Byla to první kravina, co mě napadla.) Měl štěstí, parchant jeden, byla to asi opravdu jen voda.

Dana byla nabrat vodu z pramene, který vytéká kousek pod námi. Opláchnem si pěkně nohy a pak se Dany ptám, jestli náhodou ten hnusný chemický asfaltový smrad, co je tu kolem furt cítit, není z toho pramene. Čichnu k flašce, a je jasno. Je. Takže už máme dohromady jen tři. Tahle je nepoužitelná.

Za chvíli začíná pršet, a tak se jdeme flákat každý do svých stanů. My s Danou poleháváme a posloucháme Billa, jak furt otravuje píšícího Bodláka, aby se mu věnoval. Večer už je tomu naopak. To zas Bodlák tahá z Billa nějaké intimní tajemství, které Bill nakousl a nechce mu ho doříct. Za zvuku Bodlákovo proseb a nadávek usínáme.

Pátek 15. 6. 2007

A vzhůru na Paring. Pro nás bych tedy tyto hory překřtil spíše na Muntii Erektului. (Naučili jsem se rumunsky velmi rychle. Je to jednoduché, stačí přidat na konec českého slova koncovku ui, lui, nebo ului – příklad: kamzikului žerelui travui.) Pánská část výpravy totiž měla celé dva dny permanentní erekci, protože bylo .... vidět. (Sprosťák si domyslí, slušný bude uchráněn.)

Podle Bodlákovo průvodce by nás měl dnes čekat asi 7,5 hodinový pochod. Je pod mrakem, ale zatím neprší. Stoupáme po červeném pruhu kolem posledních chatek a kus za nimi odbočuje cesta traverzem po úbočí. Jde se mi zatím dobře. Rovina a stoupání mi nevadí, při klesání je to horší a musím jít pomaleji. Značení nic moc, ale cesta je jasná. Asi po hodině začíná konečně poprchat. Už jsme se nemohli dočkat, až se zas navlečeme do pláštěnek. (To byla antiantiantiantiantianti-ironie.) Jak jsem již naznačil, moc toho vidět není. Mlha přede mnou, mlha za mnou. Absolvujeme klasické nahoru dolů, žádné extra výkyvy. Ke všemu začíná zase hřmět a blýskat se. Naštěstí to ale je dál. I když člověk nikdy neví, jak rychle to může přijít k nám. Rozhodně nemáme extra radost, že stoupáme na hřeben a za chvíli bysme měli být na nejvyšší hoře potenciálním cílem blesků. Raději se trochu mrcasíme a zdvořile pouštíme jeden druhého na první čestná nejvyšší místa.

Čekám často na Danu, aby se mi v mlze neztratila. Asi po dvou dalších hodinách se doloudáme na nějaký vrchol a s překvapením zjišťujem, že už je to ta nejvyšší hora – Vf. Parangul Mare (2519 m n. m.). Ani jsme ho tak rychle nečekali. Vzhledem k tomu, že po cestě nejsou žádné ukazatele s časy ani označení vrcholů, či sedel, tak člověk v té mlze moc neví, kde přesně je.

Kluci už jsou po jídle a my s Danou do sebe taky něco cpeme. Přece jen je třeba využít, že chvíli neprší. Na vrcholu je pár mohylek z kamení a patník s nápisem PM (podle čehož jsme poznali, že už jsme tu). Vidět samozřejmě nic není. Samotný výstup byl pozvolný a nepůsobí to tu nijak majestátně. Na to, že to má být dokonce třetí nejvyšší hora Rumunska... No tak se tu teda aspoň vyfotíme, no.

Trochu víc se teď klesá, aby se zas mohlo znovu nastoupávat. Cestu si krátíme vymýšlením jazykolamů, které by nahradily ty staré profláklé. Kromě těžkých, ale smysl postrádajících slabik typu „srk prd zmrz prs“ atd. máme v zásobě i pár nových smysluplných. Proč by se stále mělo opakovat jen staré alkoholické „strč prst skrz krk“? Je nová doba, nic už není tabu. Mladé by mohlo více zaujmout třeba „strč brk skrz krk“. Když už se tu takhle bezúčelně motáme, tak aspoň tvoříme něco užitečného.

Asi po 2 hodinách pochodu na chvíli vylezlo sluníčko a „někde“ na chvíli sedáme. „Někde“ je velmi výstižný pojem, protože přesně to opravdu moc nevíme. Bodlák ukazuje na mapě, že jsme asi „někde“ tady. Místo na spaní ale pak určitě nepřehlédnem, protože máme potkat červený kříž, který nás spolehlivě zavede dolů k jezeru Lacul Gilcescu, kde chceme spát. V průvodci píší, že je to tu prý velmi dobře značeno, tak snad mají pravdu. (Navíc aspoň přibližně víme, kde asi jsme a sestup by měl být podle mapy na křižovatce typu T, kterých tu moc není, tak bysme to mohli poznat také podle toho.)

Ale tak lehké to nebylo. Jdeme, jdeme, už by to tady asi mělo být, ale možná až támhle, tak ještě dojdem tam... Tam to ale také není. Nějaká značka se celkem snadno přehlédne, protože v pláštěnce toho člověk extra moc nevidí. Navíc když v mlze je viditelnost jen na pár metrů. Podle okolních hřebenů se moc orientovat nedá, protože jsou prostě také ukryty.

Okolo 18. hod. už mě zas začíná bolet koleno i na rovině. Beru si ibalgin a doufám, že zabere. Bodlák s Billem jsou opět dál vepředu, takže jim ani nemůžeme říct, že jsme na louce našli kámen s červeným trojúhelníkem. To bylo ale taky všechno. Žádná další cesta. (O trojúhelníku průvodce psal, že to je druhá možná sestupová varianta k jezeru, pokud bychom první přešli. V mapě značený vůbec není. I když v mapě není víc značek o kterých průvodce mluví, tak pak čemu věřit.)

Dopajdávám je a rozhodli jsme se, že se podíváme ještě za ten jeden hřeben. Kdyby to nevypadalo, tak by případně šlo spát i tady, i když by tu mohl být pěkný fučimin.

Zhruba za hodinku jsme traverzem přešli hřebínek a cesta klesá dolů do travnatého sedla. Z jedné strany je dokonce relativně chráněno proti větru. Stavíme stany a kluci jdou ještě dolů do údolí pro vodu. Je po 20. hod a k mlze se začíná přidávat i tma. Slíbili jsme, že budem pískat, aby k nám pak ještě trefili. Není už totiž vidět vůbec nic.

Sice se pak cestou zpět vyhrabali ještě výš, než museli a pak lezli zas k nám dolů, ale našli jsme se, to je hlavní. Vaříme si ve stanu polévku a jdeme spát. Bylo toho celkem dost. Když zalézám do spacáku, tak se mi zdá, že ibáč začíná zabírat. Pozdě, ale přece.

Sobota 16. 6. 2007

Noc proběhla v klidu, vítr naštěstí nepřišel. Stoupáme opět mírně nahoru a dokonce je i jasno. Za chvíli klesáme dolů a napojujem se na širokou zpevněnou cestu po které se prý hlavní hřeben Paringu nechá přejet i na kole. Podle toho usuzujeme, že jsme spali v sedle Saua Iezer (2090 m n. m. - cca 2 hodiny chůze potom, co jsme měli sejít k jezerům) a slezli jsme právě ze stejnojmenné hory – Iezer (2157 m n. m.).

Šlapem zas dál nahoru po široké cestě. Někdo si tu docela vyhrál a udělal tu pěkně dlouhou zídku z kamení. Tak slunečno už není. Opět se honí mraky a sem tam nějaká ta kapka spadne, ale pláštěnky zatím necháváme být. Nahoře koukáme, jak si k nám pěkně jede auto. Zastaví si, vystoupí rodinka a kochají se krajinou. Trochu nám to kazí horskou romantiku, ale co naděláme. Pár aut ještě pak potkáváme. Spíše ale terénní.

Asi po dvou hodinách se dostáváme z široké cesty zas na malou cestičku a máme klid. Tedy klid od aut a od lidí. Probírá se situace v kapele. Bodlák se zase rozohnil a na Billovo škemrání, zda by byl ochoten případně po rozpadu kapely nahrát aspoň pár písniček do archivu, odpovídá úsečně a vypadá to, že on si svou zaseklou gramofonovou desku už nahrál. „To, co já, zahraje každej, tak si někoho sežeň, ať se to naučí a zahraje to. Pro mě to nemá cenu...“ Po hodince si musí vylít svůj vztek společně s močí. Jak sám předem tvrdil, opravdu se mu ulevilo a už reaguje o trochu rozumněji.

Obloha začíná opět temnět. Zalézáme do pláštěnek. K dešti se přidává ještě opravdu silný vítr, který s námi pěkně mává. Kdyby jsme si pláštěnky nedrželi, tak nám je rozerve na cáry (nebo na sračky, jak je komu libo). Značek mnoho není, a tak je v přívalu mlhy opět ztrácíme. Scházíme na úbočí, kde to tolik nefouká, a radíme se co dál. Nakonec vyrážíme znovu na hřeben. Vítr se už trochu uklidnil a značka se taky našla.

Sluníčko opět vylézá, a tak sedáme na úbočí do trávy, pozorujem krajinu a obědváme. Mrcasíme se celkem dlouho. Máme čas, včera jsme si dost nadešli a už bychom za chvíli měli být blízko dnešního tábořiště - sedla Curmatura Oltetului (1640 m n. m.), které dělí Paring a plynule navazující pohoří Capatini. A taky že jo. Vylezli jsme nahoru, přešli pěknou travnatou pláň a začli přesně podle průvodce klesat borůvčím po vytrácející se značce dolů do sedla. (To už ani nemá cenu balit bágl, když člověk takhle přesně ví, co bude. To je lepší sedět doma a číst si Nevrlýho.)

Dole v sedle jsme si výjimečně úplně jisti. Jsou tu i ty sloupy vysokého napětí, o kterých píší. Okolo na kopcích se pase spousta stád, takže tu je celkem problém najít neposrané místo, ale povedlo se. Postavíme stany a jdeme se podívat do blízké salaše. Bill má chuť otestovat svá střeva a chce si koupit kromě sýra i trochu mléka. On se těch dobrodružství prostě nevzdá.

Jak se blížíme k salaši, vyběhne na nás pár psů. Naštěstí je na blízku bača, který na brinza (sýr) a lapte (mléko) rozumí a posílá nás oklikou kolem psů dolů k salaši. Stráň je celá rozbahněná a plná sraček (nebo spíš jen plná sraček), pěkně to v ní klouže. Dole u salaše pobíhají prasata. Mají pěkné korýtko udělané z pneumatiky od traktoru. Babča, s prsy proklatě nízko u pasu, už o nás ví. Uvnitř je malé ohniště s kotlíkem a v něm nějaký vývar, nebo co je to za oranžovou vodu. Na trámu visí na háku pěkný kus špeku. Vpravo na kožešinách dřepí nějaký Lojzíček, který se asi nehodí ani na pasení ovcí. Babča přináší sýr. Klasická brinza, kterou jsme měli předloni, to vyloženě není. Je to měkký bílý sýr, ale spíš takový polotovar před kaškavalem. Ale nechutná vůbec špatně. Bill nemá moc odhad a když se paní ptá kolik, nechává si navážit kilo. To je jen pro něj s Bodlákem opravdu trochu moc.

Ptá se ještě na mléko, ale to není. Paní mu do hrníčku nabere jakousi mléčnou vodu s kousky sýra. Analyzujem to jako žinčicu. Paní výjimečně rozumí, rumunsky to zní podobně - žinčita. Billovi extra nejede, Bodlák má svou prdel taky rád, takže moc nechce... Když Bill nedopitý hrnek s díky vrací, paní je neodbytná, ať jen to prý dojedou. My s Danou se od toho distancujem, takže to nakonec Bill s Bodlákem dopíjí sami, aby neurazili. Cestou ke stanům už Bodlák začíná cítit, jak mu to v břiše pracuje. Doufají, že případné problémy spraví jejich oblíbený česnek. Ale jestli ne, tak na tom s Danou aspoň vyděláme. Bodlák si totiž zapomněl toaleťák doma a půjčoval si doteď od Billa. Jenže ten šetřil a nebral si ani celou roli, takže už jsou úplně bez papíru. To bude vysokohorská přirážka, až budou somrovat od nás.

Dnes jdeme pro vodu my s Danou, abychom aspoň trochu oplatili kolegům jejich včerejší službu. Jeden z pramenů by měl být deset minut dolů po cestě (pár aut už po ní za tu chvilku projelo). O koleni dnes ani nevím. Nestačím se divit, ten růžový prášek je zázrak. (I když on prý mimo jiné vedlejší účinky léčí i záněty kloubů. Ale takhle rychle?) Z toho plyne, drogy jsou dobré, milé děti. Áno?

Když se vracíme, nacházíme Billa s Bodlákem a nového psího hlídače. Leží opodál a bedlivě hlídá Bodlákovo lžíci. Dostal už kus sýra, kterého se chtějí zbavit. Přecejen kilo je fakt dost a byla by škoda nechat ho zkazit. Za chvíli přichází další dvě psiska, která by taky radši žrala, než běhala za blbym stádem. Při každém našem pohybu se dávají na útěk. Bača je asi pěkně vyškolil, chudáky.

Pastevci začínají shánět zvířata dolů. Jeden se u nás na chvíli zastavil. Opět jsme si moc dobře rozuměli. Vybalili jsme na něj rovnou naši osvědčenou trojkombinaci - Retezat, Paring, Capatini, aby věděl, co jsme zač. Vidí, že veškerá další komunikace je nošení hoven už na beztak dost posranou louku, a jde si radši po své práci.

Za šera si kolem nás žene ovce ještě jiný bača. Ten má větší chuť dát řeč. Po trojkombinaci chvíli stojí a čeká, jestli budem s vyprávěním pokračovat. Když se nic neděje, tak nám zkouší něco říct sám. „Tak chlapče, na tohle ti můžu říct jen Retezat, Paring, Capatini.“ Hotovo. Ale je to chytrý bača. Z toho, že reagujem jen krčením rameny a zalézáme pomalu do stanů, usoudil, že už asi moc nepokecáme a jde to taky zapíchnout. A to hned kousek od nás. Nahnal tam stádo, zabalil se do deky a lehnul mezi ně.

Ve spacáku se ještě chvíli bavím ovčím bečením. Jsou to opravdu veselé zvuky. (Nebo smutné?)

Neděle 17. 6. 2007

Ráno mě budí bačův řev za stanem a není to fakt nic příjemného. Ne, že bych byl ze zvuku budíku nějak nadšený, ale ve srovnání s tímhle to je jak probuzení vůní čerstvě uvařené kávy, kterou vám vaše nejmilejší přináší rovnou do postele. (Jó ty reklamy, ještě že kafe nepiju.) No prostě byl to zvuk, jak když beran nabere hluchoněmýho s rozběhem do prdele. A takhle oni řvou na ty ovce celý den!

Bill si stěžoval, že pořádně nespal celou noc. Kromě cinkání a bečení ovcí mu spánek zpříjemňovalo štěkání čoklů, které by okamžitě nechal postřílet, kdyby s sebou měl svůj kvér a uměl to. Ještě, že já mám spaní dobrý. Taky jsem občas něco zaslechl, ale až do té doby, než začli bačové ráno hnát stáda na pastvu to bylo v pohodě.

A vzhůru na Bodlákovo vytoužené travnaté pláně. Počásko zatím dobré. Menší stoupáníčko a pak už jen pohodové rovinky.

Asi po hodině se to zas kazí. Opět mlha a vítr. Už jsme na to zvyklí a chováme se proto jako vždycky. Napřed omylem míjíme Vf. Nedeia (2130 m n. m.) - nejvyšší horu Capatin, a pak ztrácíme značku. Nemá cenu riskovat a pouštět se do nějakých novinek. Ztrácet se nám už jde, tak proč v tom nepokračovat.

Prostě nějak kráčíme tam, kam se nám zdá, že by asi hřeben měl jít. Ono už to tady není tak jasné. Různých cestiček přibývá a hřeben nějak moc patrný není.

Asi kolem 13.-14. hod. přicházíme do sedla pod nějakým vyšším kopcem. Je tu ohniště a vypadá to trochu jako tábořiště. Z toho usuzujeme, že bychom mohli být v Saua Funicel, kde je v Bodlákovo průvodci uvedeno první místo na spaní. (Mapu Capatin nemáme, ale myslím, že by nám stejně k ničemu nebyla. V průvodci je to značeno celkem pěkně a hlavně podrobně popsáno.) Obloha se zase vyjasnila, a tak tu sedáme. Jíme, fotíme a jinak se mrcasíme. Prochází kolem nás nějaká rodinka. Za chvíli se vrací a žene s sebou stádo. Paní čeká až všichni dobytci přejdou a dlouhou chvíli si krátí posloucháním melodií z mobilu. Bill se už zaradoval, že je tu signál a bude zas moct psát své zamilované sms, ale ono nic.

Na další tábořiště to jsou 4 hodiny (s blouděním možná déle). Tam by se ještě asi nechalo dnes dojít, ale ani nevíme, jestli to chceme. Máme celkem dost času a byla by zas škoda sejít z hor zbytečně brzy. Kdyby bylo pěkné počasí, tak by bylo lepší se tu poflakovat a kochat se krajinou. Billovi se to moc nelíbí. Je to zapřísáhlý nepřítel mrcasení a musí za každou cenu podávat výkony. Ale na naše plánované poznávání lidí a vesnic máme také vyčleněno spoustu času, takže se až tak moc nebouří. I když ono se mu asi hlavně nezdá, že to tu celkem fouká, což má pravdu. To by nám mohlo v noci pěkně počechrat stany. Jenže někam mezi teď jít výjimečně nemůžem, protože v průvodci píší, že až do dalšího tábořiště v Curmatura Zanoaga se kvůli vojákům tábořit nesmí. Bodlák z těch jeho řečí začíná chytat fakanózu. Rozčiluje se: „Tobě se furt něco nelíbí, ale sám nic nevymyslíš.“ Neposlouchá už náš návrh jít se podívat někam kousíček zpátky, a za stálého mrmlání odchází po cestě na kopec.

My se jdeme tedy podívat kus zpátky a nacházíme celkem rovné a závětrné místo. Trochu uklidněný Bodlák se mezitím vrací ze své obhlídky. Schováváme bágly a jdem se s ním podívat až úplně nahoru. Cesta tam nevede, tak se tam drápeme pěkně prudkým travnatým svahem. Nahoře je krásný výhled a ideální počasí na focení krajinek. Konečně se zas nechá pořídit pár snímků.

Vracíme se dolů do Saua Funicel. Necháváme Danu hlídat batohy a vyrážíme do blízkého lesíka podívat se po prameni. Nemáme už skoro žádnou vodu. Jdeme lesem skoro půl hodiny, až jsme vylezli u pěkné, ale opuštěné salaše. Ale voda nikde. Vracíme se tedy zpět a nacházíme pramen pár minut od místa, odkud jsme vyšli. Dana je tam, chudák, za tu hodinu čekání na větru už pěkně vymrzlá. Možná by bylo příště lepší míň kecat a víc koukat okolo. Třeba by se nám pak ani tak často neztrácela značka.

Na našem závětrném místě stavíme stany, vaříme, a jdeme spát.

Pondělí 18. 6. 2007

Probouzí nás opět sluníčko, ale tradičně zas za chvíli zalézá za mrak. I když zatím bez mlhy. Pokračujem dál traverzem kolem včerejšího vyhlídkového kopce. Usuzujem, že jsme asi opravdu byli na správném tábořišti, protože průvodce tuto cestu celkem věrně popisuje – střídání travnatého svahu a suti. Narážíme i na další pramen. Dobíráme vodu a jdeme dál pěkným travnatým úbočím. Asi po hodině a půl přicházíme k louce, kterou se skupina chlapů snaží odvodnit. Je totiž dost podmáčená. Jeden k nám hned ochotně jde, podává si s námi ruku a radí nám kudy dál. Bez něj bychom asi šli zase špatně. Na Vf. Ursu jsme nebyli včera večer, jak jsme si původně mysleli. Jsme pod ním totiž až teď. Za ním se cesta dělí opět na dva hřebínky. Chtěli jsme jít tím pravým, ale do lázeňského městečka Baile Olanesti, kam chceme sejít, se prý jde po tom levém. Při vyslovení toho jména chlapík zabědoval. Asi myslel, že tam chceme dojít ještě dnes. Nebo možná tušil, že nás tam postihne ta nemilá věc. Ale nebudu předbíhat.

Obcházíme Vf. Ursu a jdeme dál po hřebeni. V dálce vidíme stádo a baču. Jsme celkem rádi, že má namířeno směrem k nám. Aspoň se zas ujistíme, že jdeme dobře. „To je nějakej klučík,“ říkáme si, protože je fakt malej. Žádnej klučík, pazgřivec je to. A pěkně tmavej. Šel k nám jen proto, aby vysomroval nějaká cigára. Po předloňské zkušenosti teď s sebou nemáme ani jedno, takže má smůlu a smutně odchází. Cestu nám poradil ještě předtím, než se zeptal, takže to snad řekl dobře.

Asi po dalších dvou hodinách vidíme salaš. Bill je už sice smířený s tím, že žádné lapte nebude, protože je zas na dojení ještě brzo (a další sýr také nechce), ale přesto by se tam rád podíval. Kus před ní na nás vystartují psi, ale babča naštěstí vylézá včas. Jde pomalu k nám a ukazuje, že můžem kameny zahodit. (Někam mimo psy.) Ochotně nám zase hned podává ruku. Bill se optal na mléko, dostal očekávanou odpověď, a rozloučili jsme se. Chudák babča se zas musí dobelhat zpátky, ale vypadá, že jí ani nevadí, že jsme jí kvůli takové kravině vytáhli z chatrče.

Jdeme dál. Bodlák vypráví, jak viděl dokument o Batmanovi, kde prý byly ukázky, jak Batman s Robinem v nějakém starším seriálu tancují v hábitu na diskotéce. Dostáváme se k tábořišti Curmatura Zanoaga. Je na kraji lesa a nacházíme i onen popsaný uschlý smrk, kde má být pramen. Ten tam opravdu je, ale hned na začátku je plný odpadků, takže ani nikde před tím čistá voda nabrat nejde. Karabáč na ně a řezat, dokud se to nenaučí. Pak ho vyždímat a ještě jednou, aby si to zapamatovali. Prasata rumunský. Stoupáme nahoru do sedla Zmeuret. Už máme celkem otlačené nohy. Jde se dnes skoro furt po tvrdých kamenitých cestách. Nahoře odpočíváme v trávě. Ale jen chvíli, je celkem zima. Cestou potkáváme dva bači. Jeden vypráví, jak byl v roce 1988 v Československu a jak se mu tam moc líbilo. Výjimečně jsme stále ještě na červené značce, takže se ani nemusíme moc vyptávat.

O hřebeni se už ani nedá moc mluvit. Rozplynul se v různé kopečky, takže vůbec není jasné, kudy dál. Značka zas dlouho nebyla, začíná poprchat, a tak lezem do pláštěnek a vydáváme se dál po nejzřetelnější cestě. Na zemi leží podivná konzerva plná mrtvých modrých brouků. Přemýšlíme, jestli to je rumunská specialita – 100% broučí konzerva, nebo tam jen bylo pro brouky něco tak k smrti dobrého?

Vylezem na menší kopeček a vidíme, že dál už cesta bude asi jen lesem. Je kolem 17. hod. Pustit se teď, ještě bez značky, do lesa, by byla asi blbost. Čekáme tedy na loučce před lesem až déšť trochu poleví. Stojíme v pláštěnkách a s batohy na zádech asi čtvrt hodiny. Už kape jen drobně. Tak ještě minutu a jdeme stavět. Jenže ne. Naopak. Opak je pravdou. Rozpršelo se ještě víc. Není to ale ještě tak hrozné, aby se v tom nedal postavit stan. Pár kapek tam bude, ale to se přežije.

Máme už natažené i tropiko a Bill s Bodlákem teprv začínají. Dlouho koumali, jak stan, který mají v batohu připevněný až nahoře, z pod pláštěnky sundat. Já ho mám pěkně dole, takže u nás to nebyl žádný problém. (Navíc mám velkou praxi jako gynekolog amatér, když furt lovím Daně otvorem v kapuci nějaké sušenky, co má v horní kapse.)

Dáváme u nás ve stanu první dvě partičky Bangu, protože až doteď to Bill úspěšně sabotoval. Nejen že je antimrcasič, dokonce je i antibangař.

Pak už jen večeře a spát.

Úterý 19. 6. 2007

Vylézáme ze stanu a kousek od nás se pase bílý kůň. Opodál je salaš, která nebyla večer vidět. Nevím proč, ale ani se nevydáváme kouknout kousek zpátky a pokusit se najít ztracenou značku. Přitom by to možná nebylo daleko. (I když v průvodci píšou, že značená cesta se v lese často ztrácí, protože ho Rumuni po těžbě nevyklízí, takže by to stejně určitě dopadlo zase blouděním.) Sestupujem tedy do lesa po neznačené cestě.

Celkem si myslíme, že víme, jakým směrem bysme měli jít a volíme tedy snad správné odbočky. Držíme se vždy větších cest, aby se nám zas nějaká malá neztratila, ale bloudění nás prostě nemine. Naše pěkná velká cesta začíná zarůstat mladými boučky a křovím. Ale nějaká cesta je lepší než žádná, a tak se jí držíme za každou cenu. Vody už moc není, a tak využíváme Billův hrníček, aby se nám rychleji sbíraly kapky z klády v téměř vyschlém potůčku. Jde to s ním celkem rychle.

Po cestě se jde už opravdu špatně a musí se často oblézat, protože je zasypaná, nebo se sesunula. Navíc se stále stáčí špatným směrem a vůbec neklesá. Za ty dvě hodiny, co po ní jdeme, jsme sestoupali tak dva metry. Klesání metr za hodinu. Takhle to s Billem odhadujem našimi přesnými měřáky. Navíc to vypadá, že bychom za chvíli mohli obejít pěkné kolečko kolem kopce a vrátit se na místo, odkud jsme na ní přišli.

Bill navrhuje zkusit to opět říznout rovnou dolů svahem. Bodlákovi se to moc nelíbí. Radši by šel stále po cestě. Takhle prý můžem vylézt třeba v nějakém kaňonu a ne tak dobře jako minule. My s Danou bychom se asi taky radši drželi cesty, i když takhle bysme mohli být zas rychleji dole... Neříkáme tedy nic a čekáme, jak se vyvine situace mezi Billem a Bodlákem. Bill argumentuje špatným směrem a žádným klesáním. Bodlák na to odpovídá, že se nenechá od nikoho vydírat a poroučet a vyráží dolů. My tedy za nimi.

Opět kloužeme listím, tentokrát aspoň suchým. A pak že dvakrát do stejné řeky nevstoupíš. Teď navíc ještě dobrovolně. Ale dnes je to pro mě stokrát lepší, protože už nic nebolí. Na nějakém stromě jsou vidět vyřezaná dvě jména. Nenapadlo by mě, že by tu mohl někdy někdo jít. Třeba tu taky zabloudili a pak bídně zhynuli.

Asi po hodinovém sestupu jsme dole. V kaňonu u potoka.

Bodlák oznámil, že to říkal, a pak se na delší dobu nasraně odmlčel. Koryto je dost široké, asi od povodní. Sedáme si vedle na kameny, sušíme si na sluníčku propocené věci a jíme.

Dál zkoušíme jít dolů podél potoka. Bodlákovi se podařilo stoupnout jednou nohou skoro až po koleno do vody a mně po chvíli také. Holt kameny kloužou, nebo se převracejí. Po chvilce narážíme asi na dvoumetrový vodopád. Slézáme dolů raději lesem. Je to tam dost nepříjemné. Najednou Bodlák, který jde jako první, sjíždí asi 3 metry k potoku po břiše. Pod tenkou vrstvou listí je totiž jen mokrá skála. Naštěstí se mu nic nestalo, jen si ohobloval nehty o skálu, jak se snažil brzdit. Těžko by se tady přivolávala pomoc, když tu není signál a ani nevíme, kde jsme. Bill to pak bere o kousek vedle a při slézání se přidržuje keříčků. Nechává si batoh dole a leze ještě pomoct Daně. Je z nás nejšikovnější a navíc má tyhle adrenaliny rád. Snáší jí batoh a pak ještě chytá dole v místech, kde je už jen kolmá skála a není kam stoupnout. Vybral si při tom i svou odměnu – pěkně si Danu ohmatal. Pak už se plazím já. Pěkně to jede. Taky tam visím na keříčkách a za pomoci slézám poslední nejhorší úsek. No nebyla to žádná sranda. Všichni jsme pěkně špinaví, jak jsme se tam šoupali po zabahněné skále, ale hlavně, že jsme zdraví. Bodlák je ze sjezdu ještě dlouho v šoku. On věděl, proč tak nechce z cesty.

Bohužel dál to korytem stejně nepůjde, a tak se zas asi po 10 metrech hrabem jinou cestou zpátky nahoru do lesa. Je to o něco lepší, ale taky nic moc. Hodně to podjíždí a hlavně jsme nějak podcenili kameny. Přestože jsme drželi rozestupy, tak mě kámen, co uvolnil Bill až někde úplně nahoře, málem trefil do hlavy. Dostal jsem se tedy na bezpečné místo u stromu, kde zas jen o kousíček minul mou holeň kámen uvolněný Bodlákem. Čekám tedy až budou všichni nahoře úplně bez pohybu a pokračuji dál. Celkem už to jde. Nechá se tu přidržovat kořenů a mladých buků.

Pokračujem dál lesem nahoru, dolů, a snažíme se sledovat v těsné blízkosti potok. Později občas slezem i k němu, protože už tam není tak velký sráz. Moc lehká cesta to teda ale není. Při jednom slezu k potoku Bill škobrtá o kořínek a vbíhá oběma nohama do potoka. Chvíli tam stál, jako by nevěděl, jak se tam dostal, ale když pak vyskočil, tak měl prý narozdíl od nás v botách sucho.

Asi po dvou hodinách kaňoningu vidíme u potoka motorovkou pokácené stromy a svítá nám naděje, že už bychom tedy mohli být blízko civilizace. A naštěstí také jo. Za chvíli vylézáme na cestu a celkem se nám ulevilo. Hlavně proto, že se nikomu nic nestalo a také kvůli tomu, že už je asi kolem 17. hod. a nocování by tam nebylo nic moc, pokud by to vůbec šlo. Ve stanu asi těžko. (Ale tak nějak jsme furt bláhově počítali s tím, že do večera se z kaňonu určitě dostanem.) Na cestě je nějaká značka, ale kam vede, tak to netušíme. Bill s Bodlákem se jdou podívat každý kus na jednu stranu. Nic se ale nezjistilo. Baile Olanesti by mělo být teoreticky doprava, ale nevíme to jistě a hlavně bysme rádi dnes večer do hospody a oslavili Bodlákovo 26. narozeniny. Jdeme tedy doleva. Asi po čtvrt hodině potkáváme na druhé straně potoka baču. Bill to tam jde pořešit. Ptá se na Baile Olanesti i na hospodu. Lázně jsou opravdu doprava, jak jsme mysleli, ale vyhrává spolehlivě circiuma [kyrčuma], je blíž. Prý asi 2 km směrem, kterým jdeme. Říkáme si, že tam aspoň půjde bez problémů spát. To ještě ale nevíme, co to bude. Přicházíme k prvnímu stavení. U něho početná rodina a hned se s námi dávají do řeči. Ujišťují nás, že krčma tu prý opravdu je, ačkoliv se nám to tak zatím moc nezdá. Když odcházíme, říkáme si, že je škoda, že jsme s nimi nedali snímek. V tom na nás ještě volají, jestli si je nechceme vyfotit. Přecejen vidí naše aparáty na krku a asi chtějí být slavní. Fotíme tedy skupinovku a jdeme dál do hloubi vesnice.

Přidává se k nám nějaký snědší klučík s nataženou dlaní a asi má nějakou divnou křeč v prstech, protože se mu zvláštně třou o sebe. Skoro to vypadá jako by žebral peníze. Jenže mi žádné přece nemáme. Ukaž nám, kde je tady hospoda? Jde stále s námi a něco nám vypráví. Ukazuje na nějaké stavení s rybníčkem. Prý tam prodávají výborné ryby. Pokud ty ryby nejsou zrzavý a netečou, tak nemáme zájem. Přichází k nám dvě slečny s miminkem. Taky tmavé. Začíná to vypadat podezřele. Samý úsměv, a ať si je vyfotíme. Sotva tak uděláme, opět chytají místní křeč. Zaplať, cizinče. Vyndavám tedy z batohu celou čokoládu. Kus dávám našemu malému průvodci, kus miminu a kus chlapečkovi s povozem, kterého jsem si také vyfotil. Něco mi ještě zbylo, ale slečny už mi to rvou z ruky. Prý pro bejby. To si teď maže půlku čokolády pěkně po držtičce. Asi se mu zdá, že je na cikáně ještě pořád moc málo tmavé.

Vyndavám také jednu tatranku a dávám ji našemu klučíkovi. Aspoň, že se rozdělil i s kamarádem. Prázdný obal šel samozřejmě rovnou na zem. Jak jinak.

Asi jsem udělal chybu. Zpráva o štědrých cizincích vyvolala ve vesnici „černé tsunami“, jehož vlna se řítí na nás. A my jí ještě jdeme naproti. (Nedokážu si představit, co by se stalo, kdybysme náhodou dali někomu peníze.) Za chvíli je kolem nás mnohem víc dětí a přibývají i dospělí. Radši už moc nefotím, abych se doplatil. Jakási matka už upozorňuje, abych ještě něco navalil. Sundavám tedy batoh a ponořím se do hloubi. Hledám nějaké sušenky. Jsou ale tak zahrabané, že je nemůžu najít. Předhodil jsem jim aspoň zbytek pytlíku müsli. Rychle si ho rozdělili a obklopili mě ještě těsněji. Připadám si jako po krk zapadlý v mraveništi. Bill jim velkoryse dává svůj sušený ananas, na který se celou dobu těšil, a on jim ještě nechutná. To je vděk. Já se furt hrabu v batohu, až mě ta ženská ukazuje, ať už toho nechám, a zavírá mi batoh. Vymotávám se z davu, fotím ještě nenápadně nějaký ten snímek a už radši foťák schovávám. (Bill pak ale říkal, že se později nabízeli k focení i zadarmo.) Nějaká babča na mě divně kouká a pak něco říká. Když nerozumím, dostává křeč v prstech.

Začínáme z toho mít blbý pocit. Neustále nás někdo oždibuje, cítíme na sobě cizí ruce, a na hospodu už se radši moc neptáme. V téhle vesnici bych prachy radši nevytahoval. Stejně to vypadá, že tu žádná hospoda ani není. Určitě nás sem jen poslali, aby nás tu mohli sežrat. Billovi s Bodlákem je všechno jasné. Viděli přece Hory mají oči. Tam to bylo také tak.

K Billovi se prý přitočil nějaký slizký mladík, ale tentokrát to bylo s penězi naopak. Naznačoval, co by prý stála Dana. Bill si ale byl moc dobře vědom, že bych jí mohl postrádat, a tak si jí prodat netroufl.

Všímáme si jakéhosi lazebníka, či kdo to je. (Usuzujem podle toho, že má v ruce hřeben a nůžky.) Vypadá slušněji než ostatní a nabízí nám, že nás jeho kamarád odveze pryč do nejbližšího města. Asi se mu nás zželelo a tuší, jak by to s námi dopadlo. (Nebo prostě chce jen víc peněz pro sebe. Nebudem si to idealizovat.) Nabídku rádi přijímáme. Noříme se ještě hlouběji do vesnice a už je to fakt síla. Šílený boudy a bordel. Hlavně, že má každá svůj satelit.

U auta s námi za řidiče začíná jednat nějaký vypasený cikán. Označil se jako kápo. Opět mu vysvětlujem odkud jsme. Čechia. (Někdo nás tu měl i za Američany.) Zvolil variantu, že ví, kde to leží. (Často vůbec o nějaké Čechii nebo Čechoslovakii netušili.) Ptá se, jestli mluvíme rusky. Bill tedy něco zkouší, ale kápo mu stejně nerozumí. Na čí straně je ale chyba? Nejspíš na obou. Říká nám, ať si hodíme věci do kufru a že nás řidič odveze. Na otázku „za kolik“ furt neodpovídá. Nakonec tedy nahodí 10 euro. Prý je to asi 15 km. Bill, který už zkušeně smlouvá s Vietnamci, to zkouší i tady. „5 euro,“ navrhuje. Kápo se mu vysměje a ukáže na lahváče, co má v ruce. Za to si prý nekoupí ani pivo. Tak nic. Bill poprvé selhal. Holt cikáni nejsou Vietnamci.

Stále nás pobízí, ať si hodíme věci do otevřeného kufru a jedem. Nějak nevíme co dál. Vidíme tři varianty. Varianta 1: Dáme bágly do kufru, auto se rozjede a věci i naše pasy už nikdy neuvidíme. Budeme muset do smrti zůstat ve vesnici a nosit kápovi lahváče. Varianta 2: Dáme věci do kufru, nastoupíme, kufr se opět otevře a bágly zmizí v davu. Budem muset do smrti zůstat ve vesnici a dělat kápovi sexuální otroky. Varianta 3: Dáme věci do kufru a normálně odjedeme. Ta poslední se nám zdá nejméně pravděpodobná. Jak to ale udělat, abysme je náhodou neurazili? Třeba to myslí poctivě. Nakonec to tedy riskujeme. Bill do poslední chvíle čeká u kufru a pak rychle nastupuje. Řidič zatroubí, dav se rozestoupí a nechá nás v klidu odjet! Projíždíme opravdu drsnou uličkou. Okolo jsou asi ty nejhorší chatrče a roztodivné typy. Potichu s Billem pláčeme. To by byly fotky jako víno. Jenže by to asi taky bylo dost o hubu a stejně by do záběru lezl furt někdo jiný.

Řidič nás vysazuje v menším městě Brezoi. Ještě udělal malý napínák, když nás z centra provezl skrz jinou podezřelou černou uličku, ale naštěstí jen provezl. Vystupujem v nějaké ulici na kraji města. Odtud prý jezdí všechny autobusy. Dáváme mu dohodlé peníze. Snad to aspoň neshrábne celé kápo.

Ještě silně vyplesknuti z nevšedního zážitku jdeme obhlédnout místo na spaní. Jelikož jsme na kraji, není to daleko. Jdeme podél řeky a fotbalového hřiště. Za ním už je loučka, kde by mohlo jít v pohodě přespat. Spokojeni se vracíme zpět. Stále se vracíme k cikánské vesnici a celému dnešnímu dobrodružnému dni. Probíráme, co všechno by asi dnes Ondřej neudělal, kdyby tu s námi byl. Cestou potkáváme dvě holčiny, které se nám potutelně smějí. Za zády na nás pak ještě volají: „Italiano?“ Bill pohotově reaguje: „Senor Capatini, Italiano.“ Musí z toho být moudré.

Za chvíli už usedáme venku do hospody poblíž místa výsadku. Točený Ursus do nás jen zabručí. Pozorujem nějakého pána v zeleném. Máme podezření na ochránce. Přímo tady totiž začíná národní park Cozia. A měli jsme pravdu. Hned se k nám přitočil a dal se s námi do řeči. Prý je ranger. Už nějaké to pivko měl, ale ožralý není. Jen si asi nemá s kým povídat. Je na nás hodný. Přinesl nám i leták o parku a furt nás lanaří, ať se tam jdeme zítra podívat. Je to prý tak na jeden den. (Bavíme se rukama a trochu rumunsky.) Bodlák to docela zvažuje, ale my s Billem bysme zas ve zbylých dnech ještě rádi poznali pár vesniček a místních lidí. Ukazujeme rangerovi ve foťáku, kde jsme všude byli. (Samozřejmě Retezat, Paring, Capatini to zase otvírá.) U snímků z cikánské vesnice (mimochodem, jmenovala se Valea lui Stan, jak jsme se dočetli v mapě) mu Bill vypráví: „Cigáni, un, doi, trei, patru...“ a naznačuje množící se chmatající ruce. Ranger se tomu směje, ukazuje na fotky a vypadá to, že nějaké lidi i poznává. Také vypráví něco o cikánech a směje se jim. Fotíme se a slibujeme, že mu fotečku pošlem. Píše nám na leták Cozia svou adresu. Jmenuje se Petre Apostu. Petre Apostu Cozia Ranger.

Opodál nás pozorují nějaký mladý kluci. Jeden z nich umí velmi dobře anglicky a za chvíli si k nám přisedá. Jmenuje se Sorin a je mu 15 let. Ukazuje nám nějakou holku, co prošla kolem. Ptá se, jestli se nám líbila. Je to prý jeho přítelkyně. Už ani nevím, co jsme mu na to řekli. Asi jsem se jen na oplátku pochlubil Danou. (Hned si myslel, že je Rumunka. Jako kdyby Dana bylo jen rumunské jméno. I když ony tam ty kořeny a podoba trochu jsou...)

Samozřejmě kouří, jako všichni Rumuni, a tak mu dáváme pořádnou protikuřáckou kampaň, aby si taky začli zvykat na unii, když do ní tak chtěli. Představuje nám i dalšího svého kamaráda „fat guy“ Alexe, který si k nám také přisedá. Ostatní stále jen očumují okolo. Ranger už se dostal na druhou kolej. Anglicky nerozumí, a tak se s námi loučí. Po třech Ursusech nás vyhazují. Kluci nás prý zavedou do další hospody.

Jdeme už jen se Sorinem a Alexem. Sedáme venku v nějakém baru pod slunečníky Bergenbier. Spolehlivě nás teď ochrání před nepříjemným svitem měsíce. A třeba tu zažijem ještě sluníčko, to nemůže člověk v hospodě nikdy vědět. Bergenbier není nic moc, ale co nám zbývá. Kupujem po jednom pivu i klukům. Sorin si vyprosil u Dany povolení na jedno cigáro. (Předtím mu to vždy zakázala.) Ptá se nás, jak dlouho spolu jsme. Hrozně se diví, že jsme se ještě nevzali. On si svou slečnu vezme za tři roky, až mu bude 18. Prý s ní je už 3 měsíce.

Ptám se ho, jestli je křesťan. Hrdě odpovídá, že je ortodoxní katolík. Chvíli potom už zas beze studu nabízí Bodlákovi slečnu servírku. (Ptá se ho, jestli se mu líbí, asi tak často, jako mě lanaří, ať teď hned požádám Danu o ruku) Slečna k nám často pokukuje a směje se na nás. Úplně ošklivá není. Po čtyřech dvanáctkách už vůbec ne, ale Bodlák se k ní nějak nemá. Asi tuší, že by na ty včely nebyla.

Kluci se ptají na čas. Je kolem půlnoci. Rychle dopíjí a loučí se. Asi musí domů. (Nechtěně se mi podařilo zjistit, že Sorinovi zahynuli oba rodiče při bouračce, když mu bylo 6. Teď žije s prarodiči.) Jsme celkem rádi, že se jich konečně zbavíme. Bude lepší, že nás nebudou provázet až do spacáku. Sice jsem jim řekl, že spíme u řeky, ale snad nás tam hledat nebudou.

My dáváme ještě jedno. Odcházím na záchod a když se vracím, čeká mě překvapení. Sedí u nás opět ranger. Asi nebylo těžké nás najít. Sedíme kousek od minulé hospody a třeba to je také jedna z posledních otevřených. Komunikací s ním je pověřený Bodlák. Beztak ho Cozia zajímá nejvíc.

Bill si myslí, že se tu může chovat jak v Protivíně na Belvederu. Tam také ignoruje záchody a řízne to vždycky hned za boudu, abychom si mohli zarelaxovat za šumění jeho vodopádu. Tady se ale spletl. Stoupl si ke stromu pár metrů od stolu, ale zrovna šel okolo nějaký člověk, který mu rychle vysvětlil, že záchody jsou jinde.

Pět piv stačilo. Loučíme se opět s rangerem a razíme. Asi by šlo spát pod širákem, ale stavíme stany, aby na nás nikdo nečuměl a nechtěl se nám podívat zblízka do batohů. Usínání mi trvalo asi tak půl sekundy.

Středa 20. 6. 2007

Umřít se musí, ale proč už dneska? S tímhle pocitem otvírám oči. Cikáni mě celou noc kopali do hlavy. Otevřu stan, koukám na Billa a je mi na blití. To to pěkně začíná. Uvnitř je pařák jako prase, venku to není lepší, ale nedá se nic dělat. Jen ne žádný pohyb. Hlava je křehké zboží. Aspoň, že sem teď jde trochu chladu. Byli jsme tu předtím zavření jako ve skleníku. Lezu aspoň o kousek dál, kde je trocha stínu. To je lepší. Bohužel venku se mají ostatní čile k světu. Už mají skoro sbaleno, takže bych asi taky měl něco dělat. Když ale ono i myšlení bolí. Motám se tedy venku, abych Daně v našem balení nepřekážel. Když se ohýbám k báglu, abych si do něj nacpal těch pár věcí, pokouší se o mě mdloby. Rozložím si na trávu vlhké špinavé ponožky a chvílemi chodím ze stínu od řeky kontrolovat, jak motýlům chutnají. A že se o ně můžou poprat. Div jim sosák neupadne.

Klukům taky není dvakrát, takže by v dnešním balení vyhrál i Ondřej, kdyby tu byl a neměl by kocovinu. (Bartošova zlatá plaketa za ranní mrcasení se i letos stále drží. Ze začátku jsem jí vyhrával já s Danou, ale pak se o ní čím dál častěji začal ucházet Bill.) Velmi volným tempem jdem do města. Na tržnici kupujem zeleninu a opět excelujem s kastravcem. Myjem vitamíny pod kohoutkem, co tu je k tomu určený, a jdeme ještě do obchodu koupit chleba. (A také nějakou studenou sladkou limonádu.)

Další plán je přemístit se do lázní Baile Olanesti, kam jsme měli původně sejít rovnou z hor. Musíme napřed dojet do většího města Ramnicu Valcea a tam pak ještě přestoupit. Autobus nám jede asi za hodinu, jak nám kdosi prozradil. Čekáme ve stínu na lavičce. Jen Bill jde ještě sám na krátkou obhlídku Brezoie. Kolem nás chodí davy školáků s nějakými lejstry. Nejspíš mají vysvědčení. Budíme celkem pozornost, ale na to už jsme zvyklí. Co je divného na báglu a pohorách? Já vím, že vy nikam do přírody nechodíte (nebo maximálně dělat bordel). A nečumte, když je mi tak blbě, kurva.

Na autobus jsme si museli trochu popoběhnout, přijel o něco dříve. Cesta do Valcei trvá asi hodinu. Cena kolem 6 lei? Nevím přesně. Trochu jsem se prospal a je mi o něco lépe. Ale ne o moc. Vystupujem z autobusu a téměř plynule přelézáme do druhého. Hned nám někdo ochotně poradil. Do Baile Olanesti to jsou další 4 lei a přes půl hodiny cesty.

Máme, co jsme chtěli. Malé městečko plné snobáků, krámků a stánků s kravinami. Obhlídnem lázeňský park a Bill na tržišti kupuje Petře šátek. Trochu staromódní, ale bude to jednou pěkný dárek k osmdesátinám. Pak s Bodlákem k léčivým pramenům. Konečně jsme zjistili, co to tady všude tak smrdí. Zkažená vejce. Fakt hnus. Jak to může ještě někdo dobrovolně pít? Bodlák schválně zkouší, který Izvorul je nejhnusnější. Jsou označeny čísly, ale bohužel ne podle nechutnosti. Kdyby tomu bylo tak, ušetřili by tím lidem spoustu práce. Po testu Bodlákovo pajšlu se přesunujem na lavičku a jíme. (Ještě před jídlem tedy musí Bodlák akutně položit základní kámen, takže to bere hned z cesty někam do lesíka do kopce. Už se mu chtělo dlouho, ale vodička rozhodla.) Během oběda si vzpomněl i Bill, že by taky potřeboval. Ten to vzal pro změnu ze svahu dolů k řece. Musí mít vždycky tu těžší variantu. Snad ho žádný z lázeňských hostů, co se promenádovali na cestě nad ním, neviděl.

Teď už obhlédnout místo na spaní. Vracíme se zpět do města a obcházíme jeho kraj. Všude samé kopce a mezi nimi domy. Tady to moc dobře nevypadá. Stále je šílené vedro. Na to, že už je asi 14 hod., je mi pořád dost blbě. Takovouhle kocovinu jsem teda snad ještě neměl. Furt nám někdo nabízí hotel. Ptáme se radši na kemp. Taky prý je. Musíme přes park podél pramenů asi 2 km do kopce. Uspokojeni se vracíme zpět do lázní.

Narážíme na tržnici, a tak zase dokupujem zeleninu. Také tu mají vodu na omytí. Prý je pitná. Berem si proto i do flašek. Sice hnusná a je dost cítit chlórem, ale co se dá dělat. Horská už došla.

Jdeme zas do parku. Je tu plno čtverhranných stolečků obsypaných hráči a jejich radily. Přesně jako v Petrosani. Jeden volný se pro nás také našel. Konečně dojde zase na Bang. Kluci si jdou k tomu koupit do stánku lahváče. Cestou musí projít uličku smrti mezi řadami laviček. (Taky jsem tam pak šel, takže vím, o co jde. Vyjevené pohledy a smích vás provází od začátku do konce.)

Okukují nás i při hraní. Co to ti zvláštní cizinci hrají za karty? Přišel se na nás podívat také malý chlapeček. Nastartovali jsme ho blábolením různých rumunských slovíček (verde Retezat, traktor mamaliga), a pak jsme se ho nemohli zbavit, hajzla. Furt nám bral karty a byl na přesdržku. Povedlo se mu i vysypat koš na odpadky. Dana ho však přísně sjela a donutila ho to uklidit. Ta bude mít jednou pěkně vycepovaný děti. Pak už jsme chlapečka parchanta ignorovali a za chvíli byl od něj klid.

Když šel Bodlák pro druhé lahvové kolo, nechali jsme si už s Danou přinést také každý jedno. Přecejen takový vyprošťovák by mohl pomoci. Chuť na něj ale rozhodně nemám. A to už začíná být podezřelé. Vždyť už je asi 17 hod. Bodlák se svým číslem sklízí v uličce úspěch – odchází s dvěmi prázdnými a vrací se se čtyřmi nabitými.

Během hry přichází velká vyprazdňovací povinnost i na mě. Naštěstí tu jsou poblíž záchody. Klasicky turecké. Chvíli řeším dilema, co s použitým papírem. Koš tam je, ale není v něm žádný sáček. Papíry nějaké jo, ale vypadají celkem čistě. (Nebo možná jsem já prase.) Házím tedy použitý toaleťák nakonec taky do koše a rychle mizím, než někdo zjistí, že jsem udělal něco blbě. Paní u okénka mě kasíruje - WC taxa 1 lei.

K večeru vyrážíme hledat kemp. Na pár zeptání ho nakonec nacházíme. Vypadá to ale spíše jen na chatičky. Dole na parkovišti sice jeden stan u auta stojí, ale to bude asi výjimka. U vchodu si nás všímá nějaký mladý (a pěkně ožralý) rumunský šampoňák. Umí celkem anglicky a hned mě podezírá z toho, že jsem vyhulenej. Je mi pořád dost blbě, takže tak asi i vypadám. (Tohle už nebude jen kocovina. To bude zas můj oblíbený úpal. Jsem na to horko nějakej háklivej. Asi jsem se ráno moc dlouho válel v tom skleníku.) Stále ho přesvědčuji, že jsem „only tired“, ale nedá si to vymluvit. Za chvíli se mu to už zdá o nás o všech, takže nás má ještě radši a tvrdí, že s ním budem slavit až do rána. Jediný Bill na jeho „tonight you will drink with me“ reaguje kladně. My ostatní už moc chuti nemáme. (A já tuplem ne.) Je tu prý s kamarády a slaví něčí narozeniny. Ptáme se na kempování. Prý to zařídí. Táhne nás nahoru mezi jeho partu podobných nablýskanců a pak čekáme u nějakého hotelu na správce kempu, či co. Nakonec nás bere dovnitř. Vymyslel to ale za nás lépe. Prý do recepce půjdem jen já s Billem a budem chtít chatku pro dva. Bude to tak stát jen 40 lei. Ostatní budou na zapřenou. Ve stanech tu prý spát nejde, tak co nám zbývá. Děláme to tedy tak.

V chatce jsou sice jen dvě postele a vypadá podobně luxusně jako loni v Bulharsku, ale teď už je pozdě. Žádné místo na spaní tu stejně v okolí nebylo. Nemáme na vybranou. Když to rozpočtem, tak to vychází asi 80 Kč na osobu. To není až tak hrozné. Zabíráme s Danou postel a druhou necháváme k dispozici. Nikdo se s námi mazlit nechce. Stelou si na zemi. Půjčili jsme Billovi polštář a peřinu, aby neležel tak na tvrdém a hlavně v tom humusu. Budem stejně spát ve spacáku.

Prohlížíme si blíže malebný interiér. Plesnivá mapa na stropě, okna jen s roštem beze skel... Bodlák obdivuje elektroinstalaci a zcela bezpečné zapojení vypínače. Náš dobrodinec nám naštěstí jen otevřel chatu a zdejchnul se, takže „drinking“ se snad konat nebude. (Otvírání sice trvalo déle, protože zapomněl, od jaké chatky ten klíč je, takže jsme jich museli pár obejít, ale povedlo se.) Bill by sice ještě jedno dal, ale nikomu se už moc nechce. Navíc se nesmíme prozradit. Jdeme tedy spát. Je tu hrozné vedro, Rumuni venku pořád hulákaj a řve jim hudba z auta, ale já bez problémů usínám.

V noci nás pak několikrát budí ťukání na dveře a volání „Diana“. Jsme však poučeni Foglarem a jeho Chatou v jezerní kotlině, a tak radši neotvíráme. Co kdyby to byl starý bláznivý Dernet?

Já celou noc bojuji se svými střevy a k ránu už fakt musím. Záchod jsem v kempu nikde nenašel, takže do lesa. No pěkný průjem. Jak tam tak dřepím, vidím, že mě asi ze 2 metrů pozoruje psisko, co se ometalo v kempu. Teď jsem bezbranný. Naštěstí se fekální voyer jen pokochal a když jsem si byl umýt ruce dole u řeky, tak se nechal i pohladit. Šel pak se mnou až k chatce. Prostě kámoš. Nemáme před sebou žádné tajnosti.

Čtvrtek 21. 6. 2007

Hlava už mi nebolí, ale zas mi začlo bolet břicho a žaludek mám jak na vodě. Plynulý přechod z úpalu do sračky. No super. Klíč necháváme ležet na recepci a rychle mizíme. Vracíme se zpět cestou podél pramenů a u jednoho z posledních (Izvorul 24) si dáváme snídani. Sedáme na lavičku a opět budíme zájem. Tentokrát jsme si připravili číslo s vařením. Vyndaváme bomby. Kluci si vaří čongy a já čaj. Je mi po něm o trochu lépe.

Scházíme dolů do města. Kupujem si v krámku nějaké jídlo a já ještě litr Coly. Poslal jsem do sebe párek, zapil to tou tmavou žíravinou a zdálo se mi, že jsem schopen jít s ostatními hledat soutěsku Cheia, kterou jsme rovněž minuli při sestupu z hor. Podle průvodce je prý velmi pěkná a měla by být odsud relativně kousek. Problém je v tom, že nevíme kudy. Žádnou značku jsme neviděli a ani nikdo jiný nám tu není schopen poradit. Zvažujem tedy ještě jednu variantu. Jít pěšky zpět do Ramnicu Valcea, odkud stejně zítra pojedem do Sebese na autobus domů, a poznávat lidi a vesničky. Problém je ten, že to bude asi furt po celkem frekventované silnici a na silném sluníčku. To není nic moc. Zkoušíme se tedy ještě chvíli vyptávat na Cheiu. Nakonec nás nějaký starý pán nasměruje na velkou plechovou orientační mapu, kde je Cheia značená. Je to sice i název vesnice a celé oblasti okolo, ale ta soutěska tam taky někde musí být. Vyrážíme tedy tam.

Cesta vede přímo kolem hlavního pavilonu s prameny. Stejným směrem je i nějaký klášter. Stoupáme lesem a já s Danou si asi po 10 minutách jdeme schovat do stráně batohy. Soutěska je prý stejně místy hodně exponovaná a není vhodná pro chůzi s těžkým nákladem. Kluci si je chtějí schovat až tam. Tady o ně mají strach. (My si je schovali dle mého názoru dobře. I kdyby z cesty někdo vylezl výš na záchod, tak takhle zbytečně vysoko by nelezl. Ukryli jsme je ještě do pěkného výmolu. Navíc cesta, kterou jdeme, asi ani nebude extra používaná. Rumuni jsou naštěstí líní.)

Bez báglu se jde úplně samo. Za chvíli jsme z lesa venku. Okolo jsou pěkné loučky a blížíme se k nějakým stavením. Místní na Cheiu taky nereagují. Možná je problém, že používáme termín „strunga“, kterému nerozumí. Odvodili jsme tento výraz pro soutěsku od fagarašské Strunga Dracului, ale vypadá to, že se soutěska řekně jinak. V průvodci jsme jí pak dokonce i našli – cheie [keije]. Problém byl asi i v tom, že „ch“ se čte „k“, takže Cheia se čte Keja. Rumuni si sice vždy rádi popovídají a nadšeně nám radí, jen máme pocit, že se nesnaží porozumět a nejsou schopni si domyslet sebemenší blbost. (I když teď si uvědomuji, že Bodlák nás to naučil vyslovovat jako Chea. To už nezní úplně stejně – chea a keja. Možná bude chyba jinde.)

Jeden pán nás pochopil a posílá nás dolů přes louku do vesničky Cheia. Když jsme tam pak lesíkem sešli, narazili jsme na cestu, a na ní modrý trojúhelník, který podle průvodce skrz soutěsku vede. Vyrážíme tedy po něm. Ptáme se ještě na cheie Cheia pána projíždějícího na valníku. Ten kývá a ukazuje naším směrem. Jdeme tedy tam. U cesty je pěkný pramínek. Vytéká z nějaké kovové lišty. Voda jak křišťál, a ta chuť...

Pokračujem dál po asfaltce, ale značka zas dlouho nikde. Až k pramínku byla každých pár metrů a těsně předtím byla najednou vpravo na sloupu u nějaké odbočky do lesa a ne nalevo, jako všechny předchozí. Jdeme se tedy podívat zpět, jestli náhodou nevede do lesa. Berem to malou cestičkou, ale žádnou značku jsme ani po 15 minutovém hledání nenašli. Zato jsme našli skládku bordelu pár metrů nad naším úžasným pramínkem, který protéká přímo skrz ní. Ale sračku už mám, tak snad se mi nic horšího nestane.

Jdeme tedy dál po asfaltce jako původně a značka se nakonec ukázala. Aspoň něco. O kus dál už zas musím odběhnout do lesíka, ale pokud to půjde jen takhle často, tak by to ještě šlo. Pokračujem stále podél říčky (potoka?). Cestou míjíme čerstvě vymalovanou kapličku a o kus dál další, u které je pramen i s hrníčky. No snad bude lepší, než ten poslední. Poblíž je ženský klášter. Do něj ale nemáme odvahu nakouknout. V kraťasech se tam asi nesmí a Bodlák se bojí, aby abatyše neudělala bum. (Má toho Funese a četníky tak nastudované, že je připraven na každou situaci.) Pochodujem po asfaltce stále dál. Už je kolem 15. hod. Chtěli bychom se ještě dnes dopravit z lázní do nějaké vesničky poblíž Ramnicu Valcea, a tak je pomalu čas to otočit. Ta soutěska je buď mnohem dál, než jsme mysleli, nebo jsme jí zas přešli. Vykoupem se aspoň v potoce a vracíme se zpět. Bodlák začíná cítit, že jeho střeva taky nebudou úplně v pořádku.

Kolem 18. hod. si u Baile Olanesti vyzvedáváme s Danou svoje batohy (byla to takhle bez nich moc příjemná procházka) a jdem se zeptat, kdy nám jede autobus. Zrovna tam jeden stojí. Z mapy vybíráme Vladesti, což je poslední vesnička před Ramnicu Valcea. Řidič si cestou volá k sobě Billa, který je z nás nejkomunikativnější (možná proto, že je mu dobře a nebojí se, že se každou minutou posere) a ptá se ho, kde přesně budem chtít vystoupit. Jsou tam totiž tři zastávky. Bill klade jako atribut hospodu. (To byla taky první otázka na řidiče. Jestli je ve Vladesti circiuma.) Řidič si ho tam už nechává a senor Capatini vypráví zvídavým místním, co sedí vepředu, kde jsme všude byli. (Retazat, Paring, Capatini. To už umíme.) Všiml si, jak řidič s pány komentují okolo chodící krasavice, a ihned hbitě reaguje a chválí rumunské ženy: „Romania femeie – bun.“ Sklízí ovace a když k nám pak přistupuje značně vyvinutá slečna, řidič ho na ni ještě nenápadně upozorňuje.

Vystupujem ve Vladesti na první zastávce. Hned u ní je bar s obchodem. Jdeme ale napřed najít místo na spaní. Plazíme si to asi třičtvrtě hodiny kopcem nahoru a furt jsou okolo nějaké baráky. Naštěstí za chvíli míjíme poslední a za ním celkem pěkná loučka. Večeříme a při popíjení hnusné vody ze včerejšího tržiště přemýšlím, z čeho máme s Bodlákem asi ten průjem. Nemůže to být třeba z té vody, co zrovna piju?

Schováme bágly v lese. Nechce se nám s nimi lézt znovu do toho kopce. Chodí tu sice furt nějací pastevci, ale do lesa snad nepůjdou. Navíc padá rychle tma. Vyrážíme dolů do hospody. Pivo si dává jediný Bill. My s Bodlákem sedíme útrpně s Colou a Dana má taky nějakou limošku. (Prodávají tu v hospodě i litrovky!) Nám sráčům není moc do řeči. Docucáme si svoje kyselinky, Bill vyžunkne ještě jedno pivko a jdeme spát.

Musím teď všechny předem varovat. Do následující části deníku jsem musel kvůli upadající čtivosti zařadit oblíbené prvky nízkého fekálního humoru. (Kdybych tak neučinil, byl bych pak navíc ještě obviněn ze zamlčování určitých detailů, které sice nejsou pro mě zrovna lichotivé, ale prostě se staly, a tak je musím uveřejnit.) Ještě jednou tedy varuji. Pokud nejste příznivci fekálního humoru, přestaňte číst. Pro vás deník končí. Mohu vám jen prozradit, že jsme všichni dorazili domů. (Ve zdraví ale říct nemůžu.)

Při vyndavání báglů z lesa společně s Bodlákem cítíme, že to přichází. On si hledá místečko a já vím, že musím teď, nebo bude na všechno pozdě. Musím rychle dát trenky dolů, trenky dolů... (Bodlákovo oblíbená písnička od Morčat na útěku.) „Z tebe to teda vylítlo,“ útrpně ze tmy komentuje můj šplíchanec. A pak to vylítlo ještě párkrát. Když se oblíkám, mám pocit, že trenýrky přišly k úhoně. A opravdu. Jak to pak uvedl Bodlák ve svém deníčku. Fomas měl bláto na hřišti. Vyšel jsem z lesa v kraťasech naostro s trenýrkami v ruce. Aspoň je o čem vyprávět. Ale čekal jsem, že pobavím víc.

Trenýrky jdou do izolace a vybalujem věci na spaní. Je krásně jasno, dáme si dnes první rumunský širák. Nakrmíme se s Bodlákem jeho Endiaronem a jdeme hajat.

Kolem 2.30 se budíme. Obloha je celá zatažená a sledujem, jak se všude kolem blýská. Hřmí ale celkem slabě. Zdá se mi, že je to celkem daleko a jsem líný stavět stan. Ostatní se tedy také k ničemu nemají. (Skoro to vypadalo, jako by záleželo na mně, co udělám.) Tak tam tak ležíme a čekáme, co bude. Najednou slyšíme všude kolem sebe hukot a zvedá se známý vítr. Rychle vylézáme ze spacáků a trháme rekord ve stavbě stanu. Za dvě minuty stojí a stejně už jsme při jeho upevňování stihli schytat pěkných pár kapek. Ale jsme v bezpečí. Můžem dál spát.

Pátek 22. 6. 2007

Autobus do Ramnicu Valcea nám jezdí každou půlhodinu, takže nikam nespěcháme. Sedáme zas venku před hospodou a popíjíme limonády. Tentokrát koupené hned v krámě vedle, je to tam tudíž levnější. Můj sáček s nebezpečným odpadem končí v koši. To už je po kapitánském tričku druhá část ošacení, kterou nechávám někde v cizině na dobročinné účely. Doufám, že mé trenýrky podědí někdo hodný. Zastávka je kousíček od nás, ale když jsme nestáli přímo u ní, tak nám autobus bez zastavení projel. Místní si tam prostě stoupnou a ono něco zastaví. Většinou různé taxíky. (Ale jak nám včera v Baile Olanesti jeden tvrdil, tak jezdí za stejné peníze jako autobus. No vypadá to, že pro místní asi jo. Ale za kolik by vezl nás...?)

Poučeni už radši čekáme na zastávce. Za chvíli jedem. Na autobusáku ve Valcea nás okamžitě odchytává sympatický taxikář a ptá se, kam chcem jet. Povídáme mu Sibiu, Sebes. (Už jsme si zjistili, že přímo do Sebese odtud asi nic nejede. Musíme napřed do Sibiu.) Zapředá další komunikaci. Dostává nazpět klasickou trojkombinaci doplněnou ještě o Baile Olanesti. Tvrdí, že nás odveze za 20 lei. Nějak se nám nechce věřit, a tak pro jistotu opakujem: „Sebes, doi sute lei?“ Stále tvrdí, že jo. Ptáme se tedy jestli celkově, nebo za osobu. Prý celkově. To nás udivuje ještě víc. Znovu se ujišťujem, jestli opravdu myslí Sebes. Opět kladná odpověď. Tak tam asi má cestu, a chce si ještě navíc něco přivydělat, říkáme si. Cpem si tedy bágly k němu do taxíku a nasedáme. Hlavní komunikátor Bill si sedá dopředu a ještě naposled se ujišťuje: „Sebes, doi sute lei.“ Taxikář se najednou probouzí. Asi už si nechával zdát, co všechno si za utržené peníze, pořídí, nebo co. „Nu, nu, Sebes. Baile Olanesti,“ vyděšeně reaguje. Tak to ne, tam už jsme byli. Vystupujem a vyndaváme zas naše věci. Máme z toho všichni srandu. Kolegové taxikáři se mu smějou. Uřízl si ostudu, ale neměl poslouchat prdelí. „20 lei, Sebes...,“ opakuje a chláme se tomu.

Jeden autobus do Sibiu nám tu už stojí, a tak se ještě jednou vesele loučíme s naším taxikářem a nastupujem. Stojí to asi 13 lei na osobu a cesta potrvá přes dvě hodiny. Autobus je už dost plný, takže poslední volnou dvojsedačku jsme zabrali my s Danou. Bill s Bodlákem už sedí každý zvlášť. K Bodlákovi si přisedl velmi zajímavý pán. Oteklej jak žabák a obličej znetvořený samými bradavicemi, kožními výrůstky, nebo co to bylo. Bodlák se hned chtěl nenápadně pochlubit, a tak na mě s vážnou tváří, aby pán nic netušil, promluvil: „Fome, podívej, vedle koho sedím.“ Je to filuta, ten kluk.

Během cesty dřímám, takže jsem prošvihl smuteční průvod s otevřenou rakví, který jsme prý objížděli. Okolo silnice je zas spoustu stánků s kaškavalem, tak jen doufáme, že v Sibiu taky ještě nějaký seženem. Bodlák si stěžuje, že ho ten krasavec vedle furt pozoruje. Zaraduje se, když ho pak na nějaké zastávce opouští. Jenže on se hned zase vrací. Bodlák to útrpně komentuje: „Ježišmarja.“ Tomu už pán mohl porozumět.

V Sibiu si ve fastfoodu kupujem pizzu a hamburger. Obojí hnusné. Bill se ptá nějakého pána na tržiště s kaškavalem. Ten hned vše přeochotně vysvětluje. Jen nám není jasné, proč furt při tom chytá Billa za ruku. Opakuje nám popis cesty pak ještě jednou. Asi aby si Billa déle užil. Mezitím k nám přichází žebrat nějaká mladá cikánka, ale nedostává šanci. Pán ji okamžitě vyhání. „Cigáni...“ prohodí opovržlivě mezi řečí.

Na další tři optání nakonec tržiště ve vypečeném Sibiu nacházíme. Sýry ale nikde. Ptáme se paní v jednom stánku a ta nás zatáhne do zděné budovy, kde je spoustu chlazených pultíků a u každého řvoucí ženská s nožem. Nabízejí ochutnávky, ale všude samá brynza. Nikde kaškaval. Ptáme se na něj, ale reakce žádná. Furt nám cpou něco jiného. Už nás to začíná dost otravovat, že máme sto chutí odejít, když tu najednou u jednoho pultu vyndavá paní pěkný malý kaškaválek. Hned ho kupujem, ačkoliv oproti předloňsku pěkně podražily. Už nevím přesně, ale vycházelo to teď asi půl kila za 20 lei, což je kolem 160 Kč. Chceme ještě další. Usmysleli jsme si, že letos doma všechny konečně podarujem, když se to tenkrát nepovedlo. Paní už nemá, ale pán odvedle hned ochotně naklusává. U dalšího pultu nám také najednou nabízejí. Jeden tam kupujem, ale o další opravdu nemáme zájem. Jsou celé zelené plísní. Hned je drhnou a omývají, jako že je vše v pořádku, ale nás už přešla všechna chuť. Vracíme se ještě na začátek. Zvěst o tom, že bohatí cizinci utrácí za kaškaval ve velkém, už asi došla i tam a najednou je všude. Vypadá to, že je to nejspíš podpultové zboží. Jestli jim ho unie zakázala? Kupujem tedy další bochníček a furt nemáme dost. Od vedle už nám je nesou. Koutkem oka vidím, jak je tam taky nějak leští. Ajajaj. Bůhví, jak asi vypadali, než jsme si je koupili. Možná byly úplně stejně zelené jako tam, odkud jsme utekli. Vycházíme spokojeni ven. Počítáme s Danou naše bochníčky a zjišťujem, že máme jen čtyři a původně jsme chtěli pět. Vracíme se tedy ještě pro jeden.

Když je pak před budovou hromadně kontrolujem, nadšení se na sluníčku rychle vypařuje. Skoro všechny jsou mírně jeté a v různých malých prasklinkách se vesele zelení. Bill s Bodlákem jsou na tom úplně stejně. Navíc nechutnají vůbec tak dobře jako ty, co jsme měli před dvěma roky. (Špatné nejsou, ale takové tvrdší a víc uzrálé...) Celkově začínáme mít pocit, že jsme se trochu unáhlili. Nebo trochu víc. Jenom já s Danou jsme tam nechali asi 800 Kč! Prostě jsme je letos chtěli za každou cenu, tak teď je máme. Odteď měníme frázi „verde Retezat“ na „verde kaškaval“.

Rychle zpátky na autobus. Jeden už nám ujel, a tak čekáme asi půl hodiny na další. Lístek se tentokrát nekupuje u řidiče, ale u okénka na autobusáku. Ochotný pan šofér, ale všechno vyřizuje za nás. Cesta do Sebese stojí 10 lei. Za hodinku jízdy v totálním pařáku jsme tam. Je po 17. hod.

Stavíme na malém náměstíčku a zjišťujem, že Sebes vůbec není tak velký, jak jsme původně mysleli. Ani nebude třeba utrácet za hotel. Hned vedle autobusáku je vlakové nádraží a za kolejemi pole a louky. Jdem to tam omrknout. Asi po 500 m nacházíme mezi cestou a nějakým oploceným areálem tak 4 m travnatý pruh, kde by snad mohlo jít spát. Jen doufáme, že nás tu nepřejede nějaký Roman. (Značka rumunských náklaďáků.) Nic lepšího tu bohužel není. Okolo nás jen samá kukuřice.

Vracíme se zpět do města. Bodlák ještě z autobusu zahlédl kancelář Eurolines, tak se tam teď jdeme ujistit, jestli nám to zítra ráno pojede ze stejného místa, jako jsme před chvílí přijeli. Tam nás mladá slečna anglicky ujišťuje, že ano, a dokonce si nás našla i v počítači. Prý se o nás ví.

Bill s Bodlákem musí směnit ještě nějaké peníze. Směnárnu, co nám poradila slečna, se nám nedaří najít. Na ulici nás pak poslali do nějaké banky. Prý tam je směňovací automat. Vše jsme vypátrali bez problémů, jen banka už je zavřená a automat mimo provoz. (Stejně bysme s ním určitě neuměli zacházet.) Ostraha nás podezřívavě pozoruje a pak nás posílá naproti přes ulici, kde je prý také směnárna. Je, ale taky zavřená. Ačkoliv podle otevírací doby by ještě být neměla. Naštěstí se nás ujímá nějaký hodný pán a mění nám eura za lei přesně ve stejném kursu, jako je vidět za výlohou směnárny. Jsou tu samí dobří lidé.

Teď už konečně hurá do hospody oslavit poslední večer. Po cestě nás žádná moc nezaujala. Všimli jsme si jen jedné, kde bylo napsáno, že mají rumunské speciality. Jdeme ji tedy zkusit. Uvnitř zjišťujem, že je to obyčejný bufet, ale tak si tam dáváme aspoň polévku. V tom horku vyloženě bodla. Riskujem s Bodlákem dokonce jedno pivo. (Endiaron nejspíš zabral, protože celý den zatím nemáme žádné problémy. I když cítíme, že to asi úplně v pořádku ještě nebude.) Trávit poslední večer v bufáči se nám moc nechce, a tak se opět přesunujem jinam.

Všude jen samé bary, nikde pořádná hospoda. Zalezli jsme tedy nakonec do nóbl pizzerie poblíž autobusáku. Slečny se na nás ze začátku kupodivu celkem smějí, ale za chvíli už k nám sotva přijdou. Skoro si musíme chodit objednávat sami. Dali jsme si každý pizzu a Ursus. Po druhém pivu už Bodlák odchází vyplenit záchod a po návratu se kroutí v bolestech na židli a prosí Billa, ať už jdeme spát. Mně zatím špatně není, ale na další se také moc necítím. Obsluha na nás stejně zvysoka kašle. Bill by ještě rád poseděl, a tak aspoň zdržuje Bodláka, než já dopiju. Nahodil téma „pračky“ a Bodlákovi se zas rozsvítili očička a bolest ustoupila sáhodlouhému vyprávění o zajímavé práci elektrikáře.

Při placení to s dýškem nepřeháníme, ale přesto se na nás pěkně usmějí a slušně rozloučí. Možná podle zjevu čekali jen problémy. Venku Dana vítězoslavně vytáhla uloupenou sklenici Ursus a pěkný červený ubrousek, co jsme měli na stole. A to jsem jí výslovně zakázal krást. (I když tady za ten přístup k nám...)

Zkoušíme podruhé širák. Snad se dnes povede. Jdem ještě s Bodlákem do kukuřice, aby se nám lehčeji spalo, a pak už pěkně do spacáčku.

Jenže teď zas opruzují komáři. Jak já to pískání nesnáším. Navíc je horko jako prase, takže spát zachumlaný až po hlavu rozhodně nejde. Nezvládám stres a stavíme s Danou jen tak bez kolíkování samotnou moskytiéru. Hned to je lepší. Skrz síťku na stropě vidíme i na hvězdičky. A ten klid...

Asi ve 3.30 opět blesky a zatažená obloha. Už nenecháváme nic náhodě a rovnou stavíme stany. (My s Danou to máme lehčí, základ už máme.) Déšť si sice dal ještě na čas, ale přišel. Prý byly hrozné hromy, ale o tom já nevím. Spal jsem už zase jako zabitý.

Sobota 23. 6. 2007

Ráno, jakmile přestalo trochu pršet, vyrážím opět akutně do kukuřice. Vracím se ale stále s pocitem jako bych tam ani nebyl. Za chvíli už jde i Bodlák. Celou další hodinu spolu soutěžíme, kdo půjde srát častějc. (Takhle to Bodlák trefně popsal ve svém deníčku.) Já byl asi šestkrát, ale řekl bych, že to asi byla remíza. Co je horší, došel nám Endiaron a čeká nás 24 hodinová cesta domů.

Balíme stany, my s Bodlákem se jdeme naposledy do foroty vyprázdnit, a v plášťěnkách jdeme do města. Už zas poprchá. Lidé nás pozorují ještě víc než normálně a v tomhle půjdem kupovat do lékárny lék na průjem. To bude něco. Navíc se toho mám zhostit já.

Bodlákův průvodce naštěstí myslí na všechno. V důležitých frázích je i „mám průjem“ – am diaree [am dyjaree]. Nedokážu si představit, jak bych to jinak naznačoval pantomimou. Vlezem tedy do lékárny (Bill s Danou čistě ze zvědavosti). Tam dvě lékarnice. Jedna mladá, druhá starší. Slušně pozdravím buna ziua a dál nemůžu. Zajíkám se smíchy. Rychle to ode mě chytají všichni, včetně lékárnic. Tak tam stojíme v ufonských pláštěnkách s hrbem a jen se smějeme jako blázni, až to Bodlák nevydrží a smutným hlasem doprovázeným krčením rameny vyřkne onu magickou formuli: „Am diaree.“ Lékárnice se začnou smát ještě víc. Chvílemi se snaží být vážné, ale moc se jim to nedaří. Nabízí nám jeden lék, ale nějak nerozumíme dávkování, a tak nám dávají jiný - Seprosan, kde je to asi nějaké jednodušší, nebo co. Prostě třikrát denně jednu tabletku. Je jich tam 10. Cena asi 9 lei. S díky, a všichni dobře pobaveni, odcházíme.

V samošce dokupujem zásoby do busu a jdeme čekat do hospody. Máme ještě 2 hodiny čas. Odjíždíme až ve 12. Sedáme na zahrádku v jednom baru přímo na autobusáku. Už je zas pěkně a svítí sluníčko. Pijeme Colu a kdyby k tomu hrál Michal David, tak nám nechybí nic ke štěstí.

Venku postává nějaký snědý Rumun s povozem. Byla by škoda, neudělat ještě jeden snímeček. Jdem se ho tedy s Billem zeptat, zda si ho můžem vyfotit. Nic nenamítá. Sotva tak učiníme, už je u nás nějaký tlustý cikán a chce zaplatit za fotku. Asi je to jeho otrok, nebo co. Děláme, že nerozumíme. Říká, že chce 20 lei. To se zbláznil. Tvrdíme, že už žádné peníze nemáme a jdem si sednout zpátky do hospody. Jó, lhát se musí umět.

Autobusů Eurolines se sem najednou sjíždí nějak moc najednou. Náš ale furt nikde. Přijíždí asi s půlhodinovým zpožděním. Jede až do Berlína. Tentokrát už musíme pěkně každý na své místo. Žádná volná dvojsedačka.

Stavíme hned asi za půl hodiny u nějakého motorestu. (Poznáváme ho z minula.) Sotva člověk nastoupil a už zase aby čekal. Pauza skoro půl hodiny. Do toho nám ze stánku vyhrávají oslavné bulharské lidovky o tom, jak unie otevřela granice... Moc pěkný text.

A jedeme dál. V Devě nastupují další čeští outdooráci. (S nějakými jsme se už předtím v autobuse trochu seznámili.) Vypadají jak banda skinheadů. Podle mluvy jsou odněkud z Moravy. Jeden z nich má na báglu i mačetu. Drsní týpci, ale vypadají nějak čistě. Jestli vůbec někde byli…

V Aradu další dvě hodiny čekání. Někomu se zpozdil přípoj. Ach jo. To je tempo. Vedle nás přes uličku sedí nějaká ženská s polštářkem a taškou plnou krámu. Furt leze sem a tam a když zrova nesmrdí svým hnusným parfémem uvnitř, tak hulí venku u dvěří, aby to šlo všechno na nás. Možná by nám mohl kolega půjčit tu svou mačetu.

Dál cesta probíhá až do maďarských hranic v pohodě. Tam ale zas kolona autobusů a 3-4 hodiny čekání. To musí být furt něco. Bill s Danou si aspoň mohli koupit pivko, ale my s Bodlákem na ně jen smutně koukáme. Chuť mám, ale rikovat to nebudu. Jsem rád, že rumunský prášek zabral a mám konečně klid. Když jsme překonali celnici, čeká nás další problém. Kamiony stojí ve všech pruzích a nedá se odtud vyjet. Jsou asi dobře zpruzený, protože neustále troubí. Jeden z našich řidičů se venku pěkně hádá s nějakým celníkem. Naše „voňavá“ oblíbenkyně si to točí na video. (Styl Blair witch – pěkně za chůze, chvílemi i s podlahou...) To bude zajímavý záznam z dovolené. Na to bych chtěl koukat celý den.

Film, co nám večer pouštěli, mohl být zajímavý, a byl dokonce i v angličtině, jenže zvuk byl tak potichu, že jsem skoro nic nechytal, a tak jsem to radši prospal. Jinak se až do Prahy jelo bez problému. Kus před ní jsme zjistili, že slečna, co sedí vedle nás, není Rumunka, ale Češka a moc dobře rozumí našim blbym kecům. Ale kromě fekálního humoru, perverzení a jiných slizkých řečí, jsme nic hrozného neříkali.

Neděle 24. 6. 2007

Jakmile v 7 hod. vystupujem na Florenci, pociťuji opět ono nutkání. Dobíhám na nejbližší záchody. Pěkně nechutné, takové snad nebyly ani v Rumunsku. Dávám santusákovi v tílku bůra a kdyby tam byly nějaké dveře tak jsem je rozrazil a vlítnul dovnitř. Hajzl pěkně zadělanej a bez papíru. Naštěstí mám ještě zbytek v kapse. Jediné štěstí. Jde zas o sekundy. No rozhodně jsem to tam nevylepšil. To vám můžu s klidem říct. Rychle se loučím a mažu pryč. Co kdyby to šel někdo zkontrolovat.

Cesta metrem domů je také peklo. Opravdu bych se cítil trapně, kdybych jel přes Prahu s divnym mokrym flekem na zadku. Kde to jde, tak si sedám, aby ten tlak trochu polevil.

Naštěstí jsem dojel bez úhony. Bill si rychle pakuje zbytky věcí, co si u nás nechal, a pospíchá na nejbližší autobus do Písku. Je to chlapec vytížená a nemá času nazbyt. Bodlák se mnou ještě dvě hodiny soutěží v běhu na záchod, než se taky rozloučí a v 11 hod. odjíždí do Protivína.

A pokud se neposral, tak tam dojel čistý, milé děti. (Ale nebojte. Dokázal to. Ještě ho to sice do pondělka potrápilo, ale pak mu dali hodní kolegové v práci nějaký kouzelný prášek, který mu to úplně zastavil. To je, co? Já jsem dostal od princezny lékárnice taky jeden, ale trvalo mi to až do středy, než zlou rumunskou kletbu dokázal úplně zlomit.)

Když to shrnu, přivezli jsme si toho z Rumunska určitě hodně. Nejhamižnější jsem byl ale asi já. Průjem, plesnivý kaškaval a plesnivé nohy. A že ty taky pěknou chvíli vydrží. (Dá se říct, že nejkratší trvanlivost z těchto tří věcí má ten kaškaval.) Víc už po mně nemůžete nikdo chtít.

To je úplný konec.

Table of Contents

Upozornění

Úvod

Sobota_9_6_2007

Neděle_10_6_2007

Pondělí_11_6_2007

Úterý_12_6_2007

Středa_13_6_2007

Čtvrtek_14_6_2007

Pátek_15_6_2007

Sobota_16_6_2007

Neděle_17_6_2007

Pondělí_18_6_2007

Úterý_19_6_2007

Středa_20_6_2007

Čtvrtek_21_6_2007

Pátek_22_6_2007

Sobota_23_6_2007

Neděle_24_6_2007