Slovenia Union Cup 2006

Fomas

Deník z naší výpravy do Slovinska.

(Všechna práva vyhrazena. Určeno pouze pro osobní využití. Bez souhlasu je zakázána jakákoliv další publikace, přetištění, nebo distribuce materiálu, nebo jeho části a to včetně šíření prostřednictvím elektronické pošty, SMS a MMS zpráv.)

www.fomas.cz

Úvod

Nejprve pár slov o historii této výpravy: Ondřej se rozhodl v jediném možném termínu dovolené (kdy ostatní členové kapely jedou na vodu) naplánovat další týdenní horskou akci. Pokusil se jich i pár přetáhnout, ale ačkoliv to vypadalo ze začátku nadějně, tak potom buď nedostali volno, nebo se rozhodli vytrvat a nezklamat své háčky. Nakonec jsem byl tedy jediný zrádce já. Necítil jsem se být tak důležitý, aby na mě voda stála (celkově nemám na sobě vodu ani moc rád). Ale už jen kvůli tomu pokusu a mé odlákané osobě si Ondřej tímto nápadem udělal z protivínských kačab do smrti nepřátele na život a na smrt. (Ono by to bylo jedno, i kdyby to naplánoval na jiný termín, protože by se všichni stejně museli kvůli nedostatku dovolené rozhodnout mezi těmito dvěma akcemi.) Já si to ospravedlnil argumentem, že voda má poslední roky mírně sestupnou tendenci a navíc na ní můžu jezdit i v době, kdy už nebudu schopen zdolávat hory. (Což se může stát velmi rychle, až si odrušim všechny klouby, nebo se vyžeru natolik, že už další batoh na břiše neunesu.) Navíc stárnu a strašák rodiny (horská smrt) je pomalu na obzoru. Musí se využít každé chvilky a ještě něco prochodit. A další silný důvod – Dana by se mnou na vodu nejela, kdežto do hor ráda. Bylo rozhodnuto. Hory. Teď ještě jaké. Nakonec nad Rumunskem a Černou horou vítězí Slovinsko. Je nejblíž. Takže naše tříčlenná výpravo, hurá na Triglav!!!

Při psaní této knihy jsem se, ač se to nezdá, nechal inspirovat Biblí. No dobře, sice jen trošičku, ale je to tak. Také jsem svou knihu rozdělil na dvě. První – Triglav book, plná putování, útrap a bolesti a druhá – Macarát book naplněná klidem, mírem a láskou. Dokonce si troufám říct, že jsem druhou knihu ještě vylepšil. Taková laskavá kniha přece nemůže obsahovat ani stopu násilí, natož skončit špatně. Toho jsem se jako pravý spisovatel dívčích románů musel samozřejmě vyvarovat. Sice jsem vám teď mírně prozradil, jak to dopadne, ale nebojte se. Při čtení ještě zažĳete spoustu dobrodružství, budete se bát a za chvíli plakat dojetím. Přeji vám příjemné čtení.

Triglav Book

Sobota 12. 8. 2006

Poučeni z předchozích hurá akcí jsme si tentokrát dali dostatečnou rezervu a vyrazili na vlak podstatně dříve. Bohužel ani tentokrát to neproběhlo úplně bez problémů, protože jsme mysleli, že nám vlak jede o 10 minut později, než skutečně jel, takže stejně byl trochu chaos. Musíme se ale pochválit, už se to lepší. Ještě pár akcí a bude to v pohodě. Sice je dobré mít jízdenku koupenou předem, ale kdyby nám to ujelo, tak vyhozených 800 Kč na osobu zabolí. A měl by smůlu i chudák Ondřej.

Výjimečně se tedy usazujeme v kupé neuříceni a nesmrdíme spolucestujícím potem hned na začátku. V klidu si užíváme pohodlného a tichého InterCity a doufáme, že České dráhy a jejich nejvyšší pánbůh zařídí Ondřejovi bezproblémovou a hlavně nezpožděnou cestu do Českých Budějovic, kde se k nám má připojit. Mapu sice máme ještě my a občas se cítím i trochu víc svéprávný než dříve, ale přesto si na velení této operace moc netroufám. A to ani ten jeden den, než by nás Ondřej nějak dojel. Roboticky sekaný hlas shůry nám hlásí ve třech jazycích (ale žádném srozumitelném), že jsme za chvíli v Českých Budějovicích (to vím jen z rozpisu letu). Nastává chvíle pravdy. Ondřej už tam naštěstí čeká, čímž se mi dost ulevilo a začínám si už představovat šťastný zbytek dovolené. Deštivé počasí mi k tomu sice moc důvodů nedává, ale přesto. Z tichého spolucestujícího, za kterého mě možná dosud v kupé měli, se stává opruz, který je bude ještě minimálně sedm hodin otravovat za přispění druhého dorazivšího váguse. Načínám na oslavu shledání první pahvo (Billovo označení lahvového piva, které se při červnové cestě na Slovensko ihned ujalo, holt někdo umí vytvářet trvalé hodnoty). Ondřej si místo plánovaného vína pořídil nakonec taky dva litry piva, takže nepouštím do voňavého kupé pivní odér sám. Cesta nám hned ubíhá lépe. Na hranicích přichází pasová kontrola a přiděluje nám krycí jména. Podívá se Daně do pasu a řekne druhému jakési numero a Zuzana. Zatímco se ohrazuji, že nejsem Standa, křtí Ondřeje na Boženu. V záchvatu smíchu to radši nechávám být, abych nedopadl ještě hůře. Standa není vlastně až tak špatný.

Začínáme plánovat vylodění v Lublani a další plán cesty. Ukazuje se, že v kupé jedem do Lublaně všichni. Mladý pár by se prý taky do hor na pár dní podíval, ale jak je tak poslouchám, tak se mi ani moc nezdá, že se tam dostanou. V Lublani mají zamluvený pokoj a slečna se bojí, aby jí nebyla ve stanu zima. To by bylo jen další obětní sousto pro tříhlavého boha. Zřejmě nečetli našeho průvodce Slovinskem, kde se píše, že sice většina Slovinců chodí na Triglav v sandálech, s dekou a lahví vína, ale my to po nich zkoušet nemáme. Díky této radě jsme si tedy vzali naše normální horské vybavení. (Chtěl jsem si vzít původně jen plavky a plavací kruh.) Třetí „cizák“ - slečna Pavla - se vrací za svým přítelem, kterého musela dočasně opustit, protože byla v Čechách na pohřbu. Zajímá se o naší cestu a vyptává se i na ostatní zkušenosti z hor. Celkem se nám daří vypadat drsně až do té chvíle, než se zeptá, jak dlouho už do hor jezdíme. Odpověď, že jsme byli v loni poprvé, nám tuto drsnou slupku asi trochu pokazila. Jak již bývá při cestování vlakem zvykem, nabíráme opět zpoždění, když někde v Rakousku čekáme až zahřmí (nebo na co). Vypadá to, že pak nestihnem přípoj z Lublaně do Jesenice, který je psaný v našem palubním rozpisu. Ondřej už plánuje katastrofické varianty, kdy vysednem v poslední zastávce před Lublaní, abychom nemuseli hledat nocleh ve velkém městě. Pro jistotu jsme se zkusili ještě zeptat Slovinského průvodčího a kupodivu umí dobře anglicky. (To by se u nás určitě nestalo.) Zjistil nám naštěstí ještě další přípoj, takže se nám ulevilo. A to dokonce dvakrát. Podruhé, když projíždíme onou plánovanou poslední zastávkou – Zidaneho Mostem. Tam jsme měli podle Ondřejovo plánu vystoupit. Dokonale nehostinné, jen trať, řeka a asfaltka mezi dvěma skalami. Do toho silný déšť, co to všude kropí celou cestu. Opravdu výborné místo na spaní. (Taky co by člověk čekal od místa, co se jmenuje jako nějaký fotbalista.)

Cestu nám už z Čech zpříjemňuje i jakýsi Slovinec, který kouká v chodbičce z okna a nahlas předčítá nápisy, co stíhá jeho bystré oko venku zachytit. Občas dodá i vlastní komentář, zřejmě se živí vymýšlením reklamních sloganů. Třeba jeho „restauračky sračky“ by se u nás určitě chytly.

V Lublani nás Jože Plečnik (konečně je mi jasné, kdo navrhl ten dokonalý záchod, co vždy ve vlacích InterCity obdivujeme, nemohl to být nikdo menší, než tento slavný architekt) vyplivl něco po 19., zpoždění dvě hodiny. Na slečnu Pavlu už čeká její přítel Pavel. (Kombinace jmen, kterou si i já dokážu zapamatovat.) Uvažují, že by se k nám přidali. Nemáme námitek. Chceme se teď přesunout blíž zítřejšímu nástupu. Do Bledu, který Ondřej vybral jako nejvhodnější, už nám sice nic nejede, ale do vesničky Lesce, která je poblíž, snad za hodinu ještě ano.

Na pokladně Eura neberou, jen jejich slovinské tolary (SIT - překřtěno obratem na SHIT), a tak společnou jízdenku platí Pavel kartou. Máme i skupinovou slevu a není to až tak drahé, cestování vlakem je tu nejlevnější druh dopravy. V nádražní hale je i směnárna, takže první SHITy už lezou do peněženky. Hodina čas. Co teď? Nečekaně to valíme do první restauračky sračky, co u nádraží vidíme. Zkoušíme místní pivko Laško s jakýmsi kamzíkem ve znaku. (Stojí 400 SHITů, což je skoro 60 Kč. Ale jsme tu přece na dovolené, musíme si taky trochu užívat. Co bysme s těmi dovezenými 170 Euro dělali jiného?) Točené, ale dvakrát nám nejede. Ondřej zkouší ještě druhé dražší pivo Zlatorog, ale chuť je téměř totožná. Utěšujeme se, že aspoň tu neutratíme za pivo tolik peněz, když nám nechutná. (Jak jsme se mýlili.)

Čas odjezdu se blíží. Dokonce přestává i pršet. Jdeme na vlak. Čekáme už 15 minut a stále nic, zpoždění není nikde vidět. Ondřej si sundavá bágl a vlak právě přijíždí. (Je to prý jakási jejich rodinná metoda. Otec vždy přivolal vlak tím, že si při čekání zapálil cigáro.) Kolega Pavel vypravuje, jak úspěšně promokl v Kamnických Alpách a že tam prý i sněžilo. Podle jeho homeless vůně, která si sedla s námi v kupé, je nám jasné, že si nevymýšlí a něco už určitě prošel. Taky se už těšíme, až si takovou opět pořídíme. Zvířecí instinkty se nezapřou. Mám chuť vyválet se v nějaké chcíplé rybě, abych se mu vyrovnal už teď a tak blbě jsem nevoněl. Nasadil nám brouka do hlavy, máme strach, aby se díky sněhu opět nezhroutil náš další sen – dobýt Triglav. Starší průvodčí tentokrát English moc neláme a nemá ani chuť nám moc vysvětovat, kdy v Lescích asi budem. Za chvíli si to ale asi promyslel a zas nám to připomíná každou cestu okolo, ačkoliv jsme si to už zjistili z mapy sami.

Výsadek v Lescích se tedy podařil. Jdeme potmě podle šipek ke kempu. (Kam samozřejmě dojít nechceme. Jen se řídíme heslem, že nejlepší a nejlevnější místo na spaní je většinou vedle kempu.) Na kraji městečka narážíme na krásnou a klidnou louku, kde se nám daří ještě před příchodem silnějšího deště postavit stany. My s Danou jsme s tím sice měli trochu problém, protože jsme náš nový stan zatím stavěli jen dvakrát a teď nám to potmě nešlo úplně nejlíp. Díky mé šikovné družce se ale vše podařilo. A dokonce se při mé odborné pomoci ani nerozčílila. (Později se nám bohémům, neschopným normálního života, její praktičnost ještě mnohokrát hodila.)

Neděle 13. 8. 2006

Ráno vstáváme asi v 8 hodin, abychom naše nové členy výpravy úplně nezničili. (Původní plán vstát v 7 hodin je úplně šokoval. Holt studenti jsou zvyklí na jiné časy.) Je po dešti, to je velmi příjemné, jen aby to ještě chvíli vydrželo. Společně balíme, ale nakonec stejně odcházíme bez nich. Usoudili, že vzhledem k našemu tempu, kdy nás tlačí dovolená, se jejich volné prazdninové toulání nehodí. Co se dá dělat. Naše silná trojka to zvládne klidně sama.

Vydáváme se do Bledu, který je odtud asi 4 km. Ondřej zjišťuje, že mu včera na mapě trochu ujely oči a měli jsme raději jet vlakem až do Jesenice, kam se budeme dnes muset stejně dopravit, protože z Bledu nám k Bohinjskemu jezeru, odkud chceme vyrazit nahoru, nic nejede. Cestou do Bledu stále slyším v mrákotách Svěrákův hlas ze hry Posel z Liptákova, kdy komentuje zvukový záznam výbuchu při hledání pozůstatků činnosti Járy Cimrmanna. “Nálož byla silně předimenzována…” Ano, silně jsem nálož předimenzoval, a když jsem ještě přihodil ten “zbyteček jídla”, co nám zbyl z vlaku, tak se teď dost těžce plazím. Těším se do Bledu, kde se chceme nasnídat, jak sežeru všechno co do sebe narvu, abych to měl lehčí. S neodbytným opakováním mantry o náloži, kterou se mi stále nedaří dostat z hlavy, se konečně dostáváme do města. Působí na nás švýcarským dojmem. Pěkné, upravené, prostě jako Švýcarsko. (Kde jsem taky nikdy nebyl, ale takhle si ho představuju.) Jdem se najíst k památnému jezeru, kde se prý velký Ondřejův bratr doplaval podívat na kostel, který je uprostřed na ostrově, avšak po přečetní nápisu na dveřích, že vstup je povolen pouze zahaleným osobám, se ve svých kapajících plavkách musel jen otočit a plavat zpátky. K uctění jeho památky zde snídáme. Krmíme drzé kachny a vrabce a nemůžem se vynadívat na nádherně čisté jezero. Stejně jako všechny místní řeky je i toto krásně zeleno-modré.

Po snídani, kdy se mi nepodařilo spást ani třičtvrtě mých zásob (a bylo mi líto je nacpat všechny blbym kachnám) se vydáváme podél jezera k vlakovému nádraží, které je zhruba kurva daleko. Na kopci u “skromné” Vily Bled se pokoušíme stopovat. Důvěru v to moc nemáme a nacpaná snobácká auta nám jí rozhodně nepřidávají. Po půl hodině se čestného postu stopaře ujímá Dana a hele, všechno jde. Jakýsi pán si nás troufne ještě nacpat ke svému malému synkovi. Máme velké štěstí, jede přímo k Bohinjskemu jezeru. Ušetřil nám tím plno času i peněz. Konverzací jsem pověřen já, ačkoliv se mi nezdá, že by moje angličtina byla o tolik lepší než Ondřejovo, ale nevadí mi to. Celkem jsem i rád, že jí tu trochu provětrávám. Na rozdíl od Rumunska se tu s ní nechá dobře domluvit. Po krátkém shrnutí odkud jsme a co tu chceme se konverzace začíná ustalovat na opakování slovíčka beautiful a čumění po okolí. Taky je na co, blížíme se k horám. Mám jen trochu problém. Nevím, jak se řeknou Julské Alpy anglicky. Používám proto německý termín z mapy Julische Alpen. Naštěstí jsem záhy opraven. Julien Alps. Pokouším se dále prolomit “překrásné” bariéry vyprávěním o mé práci graphic designera. Pán se hned chytne, prý je také umělec – sochař. Nechce se mi zrovna moc srovnávat mé umění tvorby inzertních sraček se sochařstvím, a tak se vracím radši k osvědčenému beautiful.

Zastavuje nám přímo u jezera (525 m n. m.) a ochotně nám nabízí, že nás vezme ještě kousek dál k lepšímu místu nástupu – na parkoviště ve Stare Fužině. Zdvořile odmítám a venku s ním ještě probíráme trasu. Po tom, co odjel, jsem zjistil, že na jezero všichni kašlou a radši by se nechali dovézt až tam. Já měl stejný názor, ale myslel jsem, že Dana s Ondřejem chtějí jezero vidět. Takhle si musíme ještě 3 km v horku pěkně šlápnout. Tomu se říká nedorozumění.

Už se nacházíme v Triglavském národním parku, kde se rozhodně nesmí volně spát, a tak řešíme, na jakou chatu chceme dneska dojít. Nakonec jsme zvolili variantu flákání u jezera a nejbližší chatu. Ondřej už po jednom dni bez koupele začíná být nervózní a jde se hned vykoupat. Jako by se ani netěšil na to, jak bude zas po čase pěkně lidsky smrdět. Z kraje na mělčině je voda teplá, ale jak se noří dál, přestává působit dojmem, že se mu to pořád ještě tak náramně líbí. To rychle zaplašilo mé nutkání zkusit si taky zaplavat.

Nechce se nám jít do Stare Fužiny po asfaltu, tak to berem cestou kolem jezera. Je nějaký líný den, nikomu se v tom horku nechce ani hnout, natož se někam drápat. Ale jsme rádi, že neprší. Je to snad první den po týdnu lijavců. Jestli vyjde předpověď, co jsem četl na internetu, tak by nám mohl náš sen vyjít. Polojasno a občasné přeháňky byly každý den, jen úterý má být úplně bez deště. To bysme právě chtěli vylézt na Triglav, tak uvidíme. Cesta kolem jezera nás natolik unavila, že opět usedáme a vyndaváme krmení. Jdu do toho naplno a nic nešidím, zítra výstup, musím to rychle odlehčit. Jídlo nám zpříjemňuje pohled na paraglidisty padající do jezera. Lítá jich nad námi plno a ne všem se to daří tak, jak by asi chtěli.

Přes louku už je konečně vidět Stara Fužina (opravdu pěkný název, domnívám se, že to je označení pro mírně použitou ženu, ekvivalent české staré pažby). Dostáváne se po pár nasměrováních na ono parkoviště a vyrážíme po značce vzhůru podél potoka. V lese je příjemněji a máme tak už i trochu chuť jít. Cesta se po chvíli rozdvojuje a mezi nimi je bouda, kde se vybírá dobrovolný příspěvek na údržbu stezek 400 SHITů (1 pivo). Zdá se nám to jako dobrý nápad pro případ, že by byl v budoucnu nějaký problém s ochranáři, a tak si tento dobrovolný odpustek, na který budem v případě průseru poukazovat, každý zakupujeme. Na chatu Koča na Vojah prý vedou obě cesty, jdeme pravou. Potok je very beautiful a na jednom místě se u malých vodopádků zas pěknou chvíli kocháme. O kus dál je šipka Slonček a opravdu. V potoku je skalka připomínající slůně s chobotem ve vodě. Následuje krátké zbloudění, kdy jsme si našli lepší delší zkratku horší cestou. Po cestě narážíme na ceduli s nějakými informacemi, mapkou a velkým nápisem NARAVNA ZAJIMAVOST. Je to ale pěkný jazyk.

Najednou šup a jsme na Koči na Vojah (690 m n. m.). Je 16 hodin. Na další chatu Vodnikov dom to je psáno 3 a čtvrt hodiny nalehko a převýšení skoro 1200 m. Nejsme si jisti, jestli bysme to do tmy stihli, a tak nakonec zůstáváme tu. V chatě se ptáme, zda je možné spát vedle ve stanu a za kolik, ale dostáváme zápornou odpověď, což se dalo čekat. Ubytování stojí 2800 SHITů na osobu (asi 400 Kč), takže nemá cenu zkoušet žádné fígle s nacpánim se na jeden pokoj atd., co jsme praktikovali v Rumunsku. Na rozmyšlenou dáváme jeden lahvový Union asi za 450 SHITů (přes 60 Kč). Na jeho etiketě je napsáno SIMBOL SLOVENSKE KAKOVOSTI. Přesně z toho máme strach. Průjem na horách není žádná příjemná věc. Mile překvapuje, kam se na něj Laško hrabe. Union chutná podstatně lépe. Navíc se nezdá, ale je to dvanáctka. Hrajem karty a pivo za nás začíná vymýšlet možné slevy - přespání na chodbě, pod stolem, na záchodě... Nakonec to vzdáváme, platíme bez reptání plnou cenu v Eurech (naštěstí je tu berou, jinak by bylo rozhodnuto za nás, tolik SHITů nemáme) a jdeme se ven na zahrádku najíst z vlastních zásob. Dopřejem si k tomu další Union, stále ještě na nás platí osvědčená věta: Jsme na dovolené, tak těch pár korun obětujem. Navíc má člověk s touto nakoupenou měnou pocit jakéhosi předplaceného kreditu a pokud si pokaždé nepřepočítává, co to vlastně v reálu stojí, tak to až tak nebolí. Ondřej, který má stále chuť zkoušet nové věci (pravý opak mě), si dává místo Unionu jakýsi Radler. Sice je psaný mezi pivy, ale jak za chvíli zděšeně zjišťuje, je to napůl limonáda. Člověk si může vybrat, buď má sladký pivo, nebo hořkou limonádu. No nekup to, za ty prachy. (Stojí to stejně jako Union.)

Paní od baru je na nás hodná, ale “dědek” se nám moc nezdá, podezřele si nás měří, bude to nejspíš majitel. Furt nám chce ukázat naše pokoje a asi nechápe, že bysme teda ještě třeba napřed dojedli. Cestou z hor se na zahrádce zastavuje i pár Španělů. Při placení na ně dědek vyrukoval zas se svojí němčinou a Ondřej si plně vychutnával znalost španělštiny. Dědek Španělům nerozumí vůbec, čehož si samozřejmě všimli a jeden z nich prý ostatním říká, že je dědek teplouš a ničemu nerozumí. Ten při tom jen souhlasně přikyvuje, usmívá se a opakuje svou německou cifru. Ondřej chce ještě chvíli zneužívat své tajné znalosti jazyka a poslouchat Španěly, ale nakonec jde s námi nahoru do pokoje. Ten je vcelku pěkný a prostorný. Má i balkon z něhož je pěkný výhled na naší zítřejší trasu. Roztaháme všude stany, aby nám aspoň trochu uschly a hrajem ještě chvíli počítané prší o kamínky. Dole v hospodě dorazili asi nějací známí a vyhrávají tam na heligonku jakési skopčácké lidovky. Řevu jak na horách a jen si představujem, co se tam asi děje. Jestli už padají padací mosty a podobné zvrhlosti. Díky bohu respektují noční klid a před 22. hodinou to balí, za což jsme jim více než vděčni.

Pondělí 14. 8. 2006

Probuzení je milé, není třeba nic balit (tedy jen ty stany, co jsme nechali přes noc sušit). Po 9. hodině odcházíme. Cítím se celkem fit, dokonce mám i pocit, že už jsem s batohem na normálu. Však ono mi to za chvíli přejde. Cestou potkáváme spoustu chalup, kde by se určitě nechalo v nějaké verandičce skrytě přespat, ale co. Tak příště.

Cesta odbočuje do lesa a začíná tradičně stoupat. Asi po 600 nadmořských metrech doplňujem vodu, je tam pramen, o kterém jsme nevěděli. V mapě značený nebyl. To jsem si nemusel táhnout ty 3 litry záchodové vody z chalupy, stejně jsem zatím vůbec nepil. Naleju se a doplním stav vody opět na maximum. Teď už určitě žádná voda nebude. Nahoře na chatách se prý prodává litr a půl za 3 Eura, to by se nemuselo vyplatit. Na Vodnikov dom to máme ještě asi jednou tolik. Ranní pocit síly vystřídal opačný pocit totální rozesranosti (tenhle pojem by to mohl vystihnout). Ondřej (s na něj neobvykle menší zátěží) letí nahoru jak superman a já si přijdu pomalejší než kdy jindy. Chybí mi tu Bill s Bodlákem, podle kterých bych mohl lépe posoudit svoje tempo a třeba by mi dodalo síly, že se jako vždy plazí až za mnou. No nic. Musím to zvládnout bez nich. Mírně poprchává, ale jsme kryti stromy a trocha osvěžení teď rozhodně neuškodí. Stejně jako vždy listnáče pomalu přechází v jehličnany a vegetace řídne. Ale na tak velkou výšku je jí tu rozhodně víc než jinde.

Okolo 1700 m n. m. už lezem do pláštěnek, protože nás toho nemá moc co chránit. Po 13. hodině docházíme konečně k Vodníkovi. Musel to být určitě nejvýše žijící vodník, zaručeně ne český. Ten by si dom v takovéhle výšce (1817 m n.m.) určitě nestavěl. Vodu tu sice má (opět jsem zaskučel, že jsem si mohl na výstup 2 kg na hřbetě ušetřit), ale ani jednu vrbičku. Bez ní by to tu nemohl vydržet. Na chatě je vysvětlení. Vodnik byl jakýsi slovinský geolog, či co. Obědváme venku, ale dost to profukuje, tak se pak jdeme ještě trochu ohřát dovnitř. Sedáme si ke krásně vyhřáté peci a sušíme si propocené oblečení. Ondřej ochutnává místní polévku jota a my s Danou si dáváme aspoň horké kakao za 300 SHITů.

Po hodince odpočinku vyrážíme na Dom Planika, který vidíme vysoko nad námi. Jako každý první den nahoře jsem uchvácen okolními panoramaty a fotím jedno stejné foto za druhým. (Když on člověk vždycky kus popojde a je to zas o trochu jiné.) Je to ještě dalších 600 nadmořských metrů. Na ceduli psali 2 hodiny a kupodivu i nám s báglem to tak trvá. (Teda Ondřejovi samozřejmě asi o půl hodiny míň, ale každý nemá ty tajné policejní vynálezy, co člověka posunují bez nejmenší námahy. Je to něco podobného jako ten pás, co vám dává elektrošoky do břicha a vy tak posilujete, ačkoliv se zrovna válíte u bedny a ovar zapíjíte lahváčema.)

Na Domu Planika (2401 m n. m.) se urychleně ubytujeme, protože se to tu začíná nějak zaplňovat. Ondřej nám naštěstí zamluvil ještě tu nejlevnější možnou variantu ubytování za 15 Euro na osobu. Druhé patro s dvaceti lidmi na pokoji. Je tam trochu chladno, ale ve spacáku se toho nebojíme. Dáváme oraz, chcem zkusit ještě dnes vylézt na Triglav. Venku je zrovna pěkná průtrž, ale za chvíli přestává a mi po 17. hodině vyrážíme bez zátěže nahoru. Je to ještě dalších 400 nadmořských metrů (hodinu a půl podle cedule). Berem to cestou zprava. Feraty jsou značeny na obou, ale prý se nechají zvládnout bez jištění. Po čtvrt hodince dorážíme k prvním ocelovým lanům a železům ve skále a až na vrchol se jich nezbavíme. Tající sníh teče po skále dolů, takže máme za chvilku úplně mokré rukavice. Je to celkem namáhavé, ale ne až tak moc nebezpečné. Jen chvílemi na úzkém hřebeni jdu radši opatrně přikrčený, aby se mnou nějaký silný poryv větru moc nezamával a neměl jsem to štěstí umřít tam, kde asi mnozí přede mnou. Desek se jmény je tu celkem dost. Dokonce i sám Vodnik si tu při měsíčku naposled zašil svou koženou botičku. (Jestli hapal, nebo ho osmahl blesk tu nepíšou.) Rozhodně se tu moc dlouho zdržovat nechceme, protože se bojíme další bouřky. Prý to sem šije celkem často a železná lana ve skále člověka moc dobře neizolují. (Možná by to mohlo potvrdit i sedmero statečných mladíků, co tu taky mají ceduli. Nepředpokládám, že by si sem šli hromadně skočit.) Na vrcholu je sníh, fouká to a není vidět ani nic. Trvalo nám to sem asi hodinu, ale jsme rádi, že nám to počasí vůbec umožnilo. Není to žádná samozřejmost. Dokázali jsme to. Jsme na Triglavu (2864 m n. m.). Ondřej se zapisuje do knihy, která je v nouzovém kovovém přístřešku. (Zřejmě jakýsi suicide box pro náročné sebevrahy, co si to přejí mít z první boží ruky.) Já volím starší zvířecí metodu a značkuji si území podpisem ve sněhu. Byl jsem tu. Fomas. (Ondřej mi radí, abych se tím hlavně nechlubil před Slovincema, že by se jim to nemuselo moc líbit. Přirovnává to k močení v rotundě na Řípu.) Navždy jsme se tedy zapsali každý nějakým způsobem do slovinské historie (jen Dana vlastně ne, asi netouží být posmrtně Slovinci uctívána jako budeme jednou my) a chvátáme druhou cestou dolů, než přijde tma. Je to podstatně strmější. Skoro celou cestu se leze hodně kolmo dolů a pod sebou je vidět dobrá hloubka. Uklouznout to samozřejmě vždycky může a na jistou smrt bych vsadil klidně všechny svoje cédéčka (stejně jako Bill to považuji za svůj nejcennější majetek). Ale baví mi to. Příjemné vzrůšo. (Teda pro někoho, kdo netrpí závratěmi a rád mírně hazarduje.) Danu každopádně obdivuji. Slezla to bez sebemenších problémů. Sněžení ani bouřka naštěstí nepřišly a bez úhony jsme dorazili zpět do chaty.

Plánovanou variantu jít tudy zítra ještě jednou s bágly a pokračovat dál škrtáme. Jen chceme zkusit případně druhý výstup pokud bude lepší počasí a byla by šance, že uvidíme dál než na metr. V úterý má být přece krásně, kam by se jinak poděly mé jistoty, kterých se Bill vždy dovolává.

Sotva zalézáme do chaty, strhává se sněhová bouře a do Triglavu už buší blesky. No bylo to celkem těsně. Dáváme si na oslavu dnešního obdivuhodného výkonu (převýšení 1800 metrů s báglem a dalších 400 nahoru a dolu nalehko) Union za “pouhé” 3 Euro (moje nejdražší pivo) a karbaníme o kamínky. Po 21. hod. chceme jít spát. V místnosti s dalšími 20 lidmi to ale dost dobře nejde ani po takovémhle namáhavém dni. Pořád ještě někdo krafe a světlo furt svítí. Chvílemi podřimuji, ale definitivně usínám teprve po 23. hod., kdy přišli zezdola i poslední sp(r)áči (nehodící se škrtněte) a konečně se zhaslo.

Úterý 15. 8. 2006

V 6 hodin vstávají první horalové a strhávají s sebou celou místnost. V 7 už tam jsme jen my tři. Co se to děje? Pravý horal se pozná podle toho, že vstává v 6 a ti, co si na to jenom hrajou (jako my), to nerespektují? Ondřej to odhaduje na závody, kdo bude ten den na Triglavu první, nebo na odhmyzovací den, kdy se na nás zachvíli vypustí oblaka plynu a bídně zhyneme společně se štěnicemi v matracích. Plyn se naštěstí nekonal, jen přišla úklidová četa s kýblem. Žádné upozornění o vyklizení místnosti jsem nikde nečetl, tak nevím. Taky nám ale nikdo nic nevyčítal.

V klidu si venku vaříme. Je celkem zima a větrno. Nikam nechvátáme. Čekáme, jestli se náhodou vrchol Triglavu, který je teď stále ještě v mracích, nevynoří na delší dobu. Všichni ranní sprinteři si určitě užívají stejně krásný žádný výhled jako my včera. Čekáme asi do 10 hod., ale stále nic. Ono je to stejně zrádné. Nebe může být bez mráčku, ale než tam člověk za hodinu vyleze, už tomu tak být vůbec nemusí. Nechce se nám strávit den čekáním na “co kdyby” a vyrážíme radši dál na cestu. Byli jsme tam, to je hlavní.

Vydáváme se směrem na Tržašskou koču. Mírně se klesá. Po včerejšku, který jsme trochu přehnali, mě bolí levá kyčel, ale při tomhle mírném sestupu nebo rovince to není až tak hrozné. O 200 m níže už je počasí lepší. Odsvlékáme se a častěji odpočíváme, abychom pozorovali krajinu. Nemáme dnes před sebou až tak dlouhou trasu a je tu nádherně vidět. Nejsou mraky ani moc opar. Koukáme na Triglav z druhé strany a teď v poledne se to tam už začíná lepšit. Chvílemi vykukuje z mraků i na delší dobu. To ale ještě neznamená, že není mraky zakrytý výhled pod ním.

Pokračujem dál k Doliči. Po cestě je pár ferat, ale není to nic hrozného. V dálce jsou vidět dvě skaliska a mezi nimi cesta. Krásná brána. Ondřej se celou dobu nabízí, že nám udělá manželské foto. Tady toho tedy využijem a necháme se před naší slavobránou vyfotit.

Na Doliči má Ondřej velkou potřebu navštívit ještě blízkou chatu, nebo respektive jen jistou místnost. Není se tu na cestě kde schovat, všude je tu krásně vidět. Dokonce je ochoten obětovat 300 SHITů za čaj (nejlevnější věc). Nakonec ani nemusí nic platit, kadiboudy jsou venku. (Prý to byla taková kvalita, že by spíš měli platit oni jemu.) Dáváme sváču. Mají tu velmi zvláštní ovce. Na pohled úplně obyčejné, ale řvou jak na lesy. A ten hlas, ta barva, ta intonace… To bude určitě tím zoufalstvím, trávy tu moc není, tak se ládujou ještě kamením.

Cesta do skalní brány je zas prudší a štěrk klouže pod nohama. Výstup už namáhá mojí kyčel víc a není to zrovna moc příjemné. Nějak se ale do sedla mezi skalami dohrabu. Z Doliče to bylo převýšení okolo 200 m. Po cestě pozorujem Triglav a trochu nás mrzí, že jsme tam nepočkali, vypadá to, že tam teď musí být parádní výhled. Jenže zas čekat půl dne… Nad námi je také celkem vysoký vrchol Kanjavec (2568 m n. m.), takže dalších 200 m nahoru. Určitě tam bude taky pěkný výhled. Samozřejmě, že když se tam po třičtvrtě hodině dohrabem (s báglem vcelku namáhavý výstup i za pomoci želez), tak už jsme zas v mracích a původní pěkné počasí je to tam. Jak jsem vždycky jako malý toužil být někdy v těch krásných mráčkách a pěkně se v nich válet, tak teď jsem toužil po pravém opaku. Milé děti, v mráčcích to stojí za hovno, je tam pěkná kosa a není nic vidět. Říkáme si, že když už jsme tady, tak si počkáme až to zas přejde a aspoň trochu se odtud rozhlídneme. Čas si krátíme obědem. Občas se tedy něco na chvíli ukáže, ale žádná sláva. Jednu stranu jsme za tu dobu nespatřili ani minutu, tu druhou, co jsme už viděli zezdola, občas.

Sestupujem dolů a jdem dál na Zasavskou koču na Prehlodavcich, kde chceme spát. Jsem dnes okolím maximálně unešen, sice žádná zeleň, ale zas dokonale pustá měsíční krajina. Jen holé skály a kamení. Předpovědi nelhaly, je stále nádherně. Poblíž koči, která je už zase níž (2071 m n. m.) se krajina začíná měnit. Přibývá travnatých ploch, malých jezírek a kličkujeme mezi velkými balvany. Na koči je pěkně. Jsme níže, i ceny jsou nižší. Union už “jen” za 2,5 Eura. Berem si ho ven na lavičku a večeříme. Chtěl jsem vyhodit stopku z papriky se semínky, ale venku před chatou seděla spousta lidí a Ondřej správně podotknul, že oni neví, co zahazuju. Mám s tím problém hlavně proto, že chata má uvnitř oblepené zdi nápisy snad ve všech jazycích, že si máme své odpadky zas odnést dolů a nic tu nezahazovat. (V našem jazyce to tam samozřejmě už taky bylo, dokonce i ve dvou dalších moravských nářečích, takže se nám chata česky odpanit nepodařila. Chvíli jsme jen přemýšleli o vytvoření nápisu v nějaké fiktivní ufo řeči, ale nakonec jsme to nechali být.). Vstal jsem, že to půjdu vložit pod nějaký kámen, ale po pár krocích jsem to jakoby nic otočil a šel si zase sednout. Tuze přirozené. (Odházeli jsme to pak nenápadně během rozhovoru.)

Když se s večerem ochladilo, ukrýváme se v chatě a dáváme další Union. Můžem si ho dovolit, přemluvili jsme je, abychom mohli spát v blízké bivakovací chatce, která je levnější, ale otevírá se jen když je v chatě plno. Stojí to asi 2800 SHITů na osobu, což je to samé jako v první koči “U dědka.”

Hrajem zas oblíbené prší o kamínky (tentokrát mám ukrutnou smůlu a pokaždé hned totálně bankrotuji). Okolo prochází jakýsi pár kompletně v Goretexu. Nechtěně mi vytane na mysli Popperovo pojmenování pro podobné outdooráky. A samozřejmě. Já, duše otevřená, co na srdci, to na jazyku, to ihned ventiluju ostatním. “Hele, goretexový buzny.” Ondřej mě mírní, co kdyby to byli Češi. Pokračujem ve hře a pochvíli mě Ondřej straší, že si prý prohlíží české pasy. Moc mu nevěřím, protože jsem je viděl dávat si tam teplé jídlo, což by většina průměrně placených Čechů neudělala, protože to není zrovna nejlevnější. Kouknu pro jistotu na jejich batohy a vidím české značky, začíná mi být trochu trapno, ale furt si myslím, že to neslyšeli, nebo nebrali na sebe. Doufám. Ondřejovi se už do dalšího Unionu nechce a zjišťuje, že kořalka tu oproti pivu v poměru cena/výkon vítězí. Dává si tedy čaj a jednu velkou žganju, která vychází v přepočtu asi na 40 Kč. Je to prý velmi silná a dobrá slivovice. Tedy respektive pálenka z čehosi, co nedokážeme určit.

Po 21. hodině jdeme spát do bivaku. Je to tam pěkné. Spousta paland, jen trochu nízkých. Člověk si dole připadá jak v rakvi. (A doufám, že se v ní jednou neomlátim jako tady. Chvíli nám totiž trvalo, než jsme si na to zvykli.) Na volných místech rozvěsíme tropika od stanů, aby se nám nezapařily a nesmrděly jak Billovo pláštěnka, a jdeme spát. Po chvíli se k nám však někdo dobývá. A hele, goretexový buzny. Slušně jim odklízíme naše tropiko, aby si mohli v klidu zalézt do svých rakví a jsou to opravdu Češi. No bóže, tak jsem něco řekl, no. Nic mi nevyčítali, takže to sladké tajemství, jestli to opravdu slyšeli, dodnes nevím.

Středa 16. 8. 2006

Ráno raději nevstávám dřív než oni. I když ne teda moc cíleně. Prostě chrápu jak zabitej. Když mě probudí jejich rachocení, říkám si: “No jo, je šest, praví horalové vyrážejí…” Když vypadnou, kouknu na hodinky a ono skoro 10 hodin. To jsme se teda důkladně prospali.

Snídáme u chaty a nakupujem balené vody. Každý 3 litry za 5 Euro, ale není na výběr. Vyrážíme na cestu až v 11 hodin. Julské Alpy nemají nějak dlouhý a souvislý hřeben a vzhledem k tomu, že za pár týdnů jedem zas na 14 dnů do bulharských hor, jsme se rozhodli, že omezíme toulání po Julkách a vyrazíme si na chvíli k moři. Jdeme proto už dnes na sestup. Vydáváme se dolů cestou Sedmi jezer, které jsou prý, jak jsme se dozvěděli na stopu, very beautiful. (Jak jinak.)

Začíná silněji pršet a jsme tedy nuceni jít do pláštěnek. Ondřej to chvíli zkouší ve své nové fosforově žluté nepromokavé šusťákovce. (Barva se mu sice nelíbila, ale jinou neměli, a tak ho slečna prodavačka prostě ukecala.) Po chvíli však taky přechází na voděvzdorný kosmonautský oblek. Jezera jsou celkem pěkná, ale čekal jsem je lepší. Okolní stěny v mlze moc vidět nejsou a je mi horko. Dvakrát požitek z toho nemám. Asi po dvou hodinách přicházíme na koču pri Triglavskih jezerih (1685 m n. m.). Je tam pramen, ale nemám co doplňovat. Koupil jsem si přece tu zasraně drahou vodu!!! Stále není moc pěkně, tak jen odhazujem vrstvy a pokračujem v plášťěnkách dál směrem zpět do Stare Fužiny, odkud jsme na začátku vyšli. Chvílemi to vypadá, že už bude pěkně, ale pokaždé, co schováme pláštěnky, se hned rozprší. Klasický zákon schválnosti. Řešíme to metodou Batman. Pláštěnka se vepředu vyhrne a dá se za krk. Máme tak pěkný pláštík, co visí vzadu na batohu. Někomu by možná vadilo, že má vlastně celou spodní část zabahněné pláštěnky přímo na krku, ale furt je to lepší, než si ji pořád sundavat a nandavat. Stále mírně klesáme a zas stoupáme. Po zhruba dalších třech hodinách přicházíme na Planinu Viševnik (1625 m n. m.). Je tam pár chat, zřejmě salaší, a v jedné z nich je jakási hospůdka. Jdeme se ohřát, dáváme si čaj a žganju. K tomu přikusujeme čokoládu. Po půl hodince odpočinku vyrážíme dál.

Nějak se nám nepodařilo najít naší plánovanou třetí trasu, a tak se vydáváme směrem na vrch Pršivec, jestli se tam náhodou někde nenapojí. Nenapojila. Půlhodinku poté si na Pršivci (1761 m n. m.) masíruji namlácenou holeň a kapesníkem otírám nařízlou dlaň. Všechno klouže jako svině a vápenec je místy kurevsky ostrý. Do toho stále chčije. (Jak vidíte, přestávám mít dobrou náladu a začíná mi to srát.) Je tu sice pěkný výhled na Bohinjsko jezero, ale to je tak všechno. Večer se blíží a dolů to je ještě dost daleko. Snažíme se zvednout si náladu zpěvem písniček divadla Sklep. Zpíváme si “Strom kýve pahýly”, celkem výstižná píseň, ale moc to nepomáhá. Sestup dolů je hodně prudký a člověk neví, na čem má uklouznout dřív. Jestli na mokrém vápenci, kořenu, nebo v rozbředlém bahně. Ne že bych někdy chodil z kopce rychle (na to mám svoje kolena rád), ale teď jdu ještě pomaleji. Nerad bych si poslední den na horách zlámal nohu nebo zvrkl kotník. Ondřej si to pádí dolů. Počkal na nás jen jednou, aby nám ukázal malé černé mločíčky, abychom je nezašlápli.

Sestup do Fužiny nám trvá něco přes tři hodiny a ke konci jsem už hodně vyřízený. Rozbolela mě z toho zas kyčel a skoro se až motám. Sice už nám nepršelo, ale bylo to v podstatě jedno. Chceme se dostat až za hranice národního parku, abychom mohli v klidu tábořit pod stanem a nemuseli už nic platit. Ze Stare Fužiny jdeme dál směrem na Ribčev Laz (tam, kde jsme u jezera vyskočili z auta). Přešli jsme však odbočku na mostě, a tak jsme došli až přímo k jezeru a musíme se nějaký půlkilometr vracet. Ondřej chytá stopu a mizí zas v dáli. Kus za posledními chalupami, skoro už na hranici parku, je krásné schované místo na loučce. Dál cesta začíná zase stoupat do lesa a okolí nevypadá moc příhodně na spaní. Ondřej už je samozřejmě v trapu, abychom to zvážili, takže nechávám bágl u Dany a letím za ním. Hned to je lepší. Díky tomu ho po pár minutách chytám. Navrhuji risknout spaní tam, protože si nemyslím, že by nějaký ochranář obcházel po ránu hranici parku, jestli někdo náhodou nespí ještě před ní. Doufám, že si hlídají spíš hlavní lokality a tady, na této obyčejné loučce u města, by to snad šlo i nějak ukecat. Ale je to samozřejmě mírný risk. Stát se může všechno. Třeba bychom pak mohli vytáhnout naše stvrzenky, že jsme přispěli na údržbu stezek. Ondřej je přehlasován (drží se demokratického principu všude), ale nevypadá, že by mu to nějak moc vadilo. Vracíme se na loučku, stavíme stany a sotva zalezem, začíná znovu pršet. Je něco po 21. hodině. (Ondřej je nakonec taky rád, protože kdybysme měli jít ještě kus dál za hranici parku, kde prý tedy taky podle mapy nějaké louky jsou, tak bychom stavěli stany v dešti.)

Boty jsou celé zabahněné, ale uvnitř suché. Moc jsem jim nevěřil. Dokonce i kalhoty na tom nejsou úplně nejhůř. Podomácku vyrobené návleky je docela zachránily. Ostatní oblečení je jen mírně vlhké, pláštěnka je skvělá.

Mám už toho dneska opravdu dost. Za celý den jsem snědl jen ráno krajíc chleba a k tomu šlichtu zvanou Krůtí s vejci (Ondřejem překřtěnou na výstižnější název Kroutí s vejci) a pak odpoledne u čaje půlku čokolády. To není mnoho. K tomu připočítat poměrně namáhavý sestup v dešti, 10 hodin pochodu jen s jednou půlhodinovou zastávkou... Jsem překvapen, že Dana je na tom mnohem lépe. Je to holt silná žena. (Nemůžu si připustit, že bych byl takovej měkkouš.) Něco málo do sebe rychle nacpeme a jdeme spát.

Macarát Book

Čtvrtek 17. 8. 2006

Původně jsme chtěli vstát pro jistotu v 7 hodin, ale necháváme to nakonec být a vstáváme až v 8. Už nás nečeká nic náročného a aspoň já za sebe mohu říct, že jsem i celkem rád. Konečně se podívám poprvé v životě k moři!!! (Nepočítám školní výlet do Dánska, kde jsme se sice na moře byli podívat, ale byl navíc ještě říjen. Když se v něm nedá plavat, tak to prostě neberu jako pravé moře.) Jdeme dál po cestě do Bohinjske Bistrice na vlak. Dnes je už pěkně, a tak balíme bundy a pláštěnky. My, s velkýma myšlenkama (a volšovýma rukama), se marně pokoušíme nacpat pláštěnku do jejího futrálu, furt něco kouká. Dana se už na to nemůže dívat a během chvilky mám zabaleno. Ondřej má stejný problém, akorát se svojí cestářskou šusťákovkou. Má jít nacpat celá do kapsy, ale nějak mu to nejde, a tak to po chvíli vzdává, že to zkusí znovu večer. Dana opět zasahuje. Cpal to tam totiž z opačné strany. No co. Nejsme moc praktičtí, ale za to si nás bude svět pamatovat. Co toho ještě napíšem a vyplodíme...

Cesta do Bistrice uběhla celkem rychle. Za nějaké dvě hodinky jsme tam. Po cestě opět diskutujem budoucnost kapely a drbem Ondřejovo oblíbené postavy. (Prostě to jako vždycky, když se zrovna nebavíme o policii.) Na nádraží nás navigují dvě babičky, anglicky neumí, ale Dana si zas pamatuje, jak se řekne nádraží slovinsky – železniška. Máme štěstí, vlak do Koperu nám za chvíli jede. (Něco před polednem.) Další by jel asi až za tři hodiny. Jdeme čekat raději jako ostatní na perón. Vlak má zas mírné zpoždění, ale jakmile si Ondřej sundavá bágl, tak přijíždí. Místo tam naštěstí je, takže se pohodlně usazujeme. Čuchám čuchám houmelessáčtinu. Koho pak tu, průvodčí, máš?

Jedeme asi 15 km dlouhým tunelem, Ondřej mi mezitím vypráví, jak se tu válčilo a co se tu dělo za zvěrstva. Snaží se i suplovat Bodláka a občas poukazuje na okolní habrobučinu, aby cesta byla stejně příjemná jako před rokem v Rumunsku. Zhruba po hodině a půl dorážíme do Nove Gorice. Náš vlak sice jede dál, ale až za další hodinu. Za nádražní budovou je pár laviček a malá fontánka. Je tu už pěkné horko. Svačíme a na živý plot dáváme sušit pláštěnky a ostatní vlhké věci. I bez ptaní se tu chováme jako doma.

Necelá hodinka jízdy a máme tu další přestup. Jsme v Sežaně, kde náš vlak končí. Jdeme se podívat do budovy na řády. Vzkazy na zdech jsou tu stejné jako u nás. Láska prostě řádí na celém světě (a puberta taky). Jakési děvče se tu vyznává Kristianu K., že ho “volí” nejvíc na světě a nevypadá to, že by Kristian K., byl nějaký politik. Jsem tvor přizpůspobivý, žádný cizí jazyk mi není dost cizí, a tak jdu ven říct Ondřejovi, co jsem se zrovna naučil. “Ondřeji, volim te, volim te!” pokřikuju na něj. (Já vím, že bych to měl říkat spíš Daně, ale to by nebyla taková legranda. Ondřej se totiž za mě stydí. Prý mi musí Slovinci rozumět. To je jasný. Proč bych to asi jinak dělal, ne?) Přípoj je tu výjimečně hned. Jedeme dál.

Během naší půlhodinové jízdy jsme stihli vymyslet několik pěkných volebních sloganů typu “Paroubku, volim te” atd. Další zastávka a přestup je Divača. Opět hodina a půl čekání do dalšího vlaku. V blízkém baru si dáváme venku pivko a hrajem karty. Vedle nás sedí jakási partička adolescentů s obarvenýma palicema a evidentně se baví o nás. Mluví moc rychle, takže v jejich hatmatilce chytnem jen občas „Češi“, ale nevypadá to, že by situace vyžadovala tvrdší zákrok. Ondřej proto jen na oplátku za každé druhé slovo vkládá „Slovinci“, aby taky něčemu rozuměli. Za chvíli bez reakce odchází. My si ještě dáváme druhý Union. Už nemáme vysokohorskou přirážku, pijem „jen“ za 400 SHITů.

Jedem teď přímo slovinským InterCity. Jdu prozkoukat zvláštní kulatý záchod, co je v rohu, ale nedaří se mi do něj dostat. Táhnu, tlačím, táhnu, tlačím... Nic. Opět mi přichází na pomoc můj anděl strážný – Dana. Dveře se totiž šoupou doprava. Koho by to po pár pivech napadlo?

Pozorujem krajinu, jejíž ráz se už hodně změnil. Domečky jsou tu vysloveně přímořského typu a Ondřej už nepoukazuje na habrobučinu, ale na cypřiše a pinie. Okolní loučky jsou často spálené a na jedné jsou dokonce ještě hasiči. Říkáme si, že tady by se Mirouš tak neflákal a konečně by poprvé v životě něco dělal. Zhruba po hodině jízdy jsme konečně v Koperu. Je něco po 18.

Původně jsme se chtěli podívat do Piranu, což je prý pěkné, historické městečko, ale podle mapy tam není žádný kemp. Proto se rozhodujem pro Izolu, kde je kemp vyznačený a není od Piranu až tak daleko. Ondřej tam chce jít pěšky, ale když jsme přímo na nádraží našli autobusák, odkud tam každou chvilku jezdí bus, tak ho to plahočení pod pražícím sluncem rychle přešlo. Hned za 10 minut nám to má jet. Okamžitě si nás odchytává jeden z bandy taxikářů a nabízí nám, že nás vezme do kempu v Izole za 8 Euro. Tvrdí nám, že autobus tam prý stojí 4 Eura na osobu, čemuž moc nevěříme. Že by taxík byl levnější? Ujišťuje nás, že jo, ale posíláme ho pryč s tím, že si to ještě promyslíme. Kdyby měl náhodou pravdu, tak se k němu můžem vždycky vrátit.

Taxikáři jsou ale všude stejný. Lístek do Izoly stojí něco přes 300 SHITů, což nejsou ani 2 Eura. Za nějakých 15-20 minut jsme tam. Kemp je přímo u hlavní silnice. Stojí 8 Euro na osobu, což není moc, takže to berem. Zatímco slečna vypisuje papíry, pán na kole nám jede ukázat naše místo. Je to luxusní plácek přímo u plotu. Člověk tam má pocit, že mu každou chvíli rozjede hlavu nějaké projíždějící auto. Radost z toho rozhodně nemáme. Dneska se nám už nikam popojíždět nechce, takže zůstáváme. Ale dvě noci tu rozhodně nebudem, jak jsme původně plánovali. Říkáme si, jak by se tu asi líbilo Billovi, který je na spaní obzvláště háklivý. Už slyším ty nářky. To by byly krokodýlí slzy.

Dana se jde umýt a pak půjdeme k moři. (Tady u kempu je nějaký přístav a moc se nám to tu nezdá, chceme jít proto dál po břehu až za něj.) V místním krámku Ondřej kupuje litrovku vína Refošk asi za 400 SHITů, celkem levné. Chceme si totiž udělat romantický večer. Válet se jako vágusové u moře a při západu slunce popíjet levné víno. Jsem vyslán ještě pro jednu flašku a igelitku, ať to máme v čem odnést. Mám koupit na zkoušku nějaké jiné. V krámu ale moc na výběr není a z levných vín se mi dle etikety jeví náš Refošk jako nejlepší, takže kupuji taky ten. (Já vím, že se nemá koukat jen na zevnějšek, ale když ona se ta vnitřní krása nedá hned poznat.) Igelitku jsem samozřejmě zapomněl, takže se pro ni Ondřej musel vrátit.

Vydáváme se konečně dál po pobřeží. Břehy tu jsou kamenité, žádný písek, ale aspoň je tu krásně čistá voda. Začíná být pomalu tma, nemá cenu jít ještě někam dál. V přístavu už nejsme, lepší břeh tu nebude (pláž s pískem tu sice prý je, ale celkem daleko) a míň lidí taky ne. Stydlivý Ondřej se jde převléknout až na konec mola, odkud na nás ze tmy zasvítí jeho bílý zadek. Prý jsou tu lidé celkem konzervativní a někomu by se to nemuselo líbit. (I když, co jsem viděl na pláži druhý den, tak mi to nijak konzervativní nepřišlo.) Já se převlékám přímo na místě. Ondřej se vrací a jdeme si zaplavat. Překvapuje mě, že voda je stále celkem teplá (kdo mě zná, tak ví, že to o něčem jen tak neřeknu) a hlavně, že je fakt slaná! Jsem doopravdy u moře a koupu se v něm. Jsem na Jadranu!!! Plaveme dál od břehu a bavíme se o žralocích, jak mají rádi přístavy, jako je ten kousek od nás, protože tam jsou různé zbytky ryb a tak... …a tak to radši otáčíme a plavem zpátky.

Na břehu načínáme víno. Ondřej furt nemůže pochopit, proč si na to beru normální otvírák na lahve a ne vývrtku. Nevšiml si totiž, že pod zabaleným hrdlem je schovaná zátka, stejně jako u těch nejlevnějších vín. Vypadá to sice podivně, ale všem nám chutná. Jen jsme si uvědomili, že jsme vlastně ještě vůbec nevečeřeli, a že máme pěknej hlad. O to víc nám to leze do hlavy.

Už ani nevím, o čem jsme to ten večer vůbec mluvili. Vzpomínám si jen, že jako vždycky, když je hlad, se řešilo jídlo a co bysme si asi tak dali, kdybysme s sebou něco měli a kdyby tak třeba ve stanu bylo ještě něco lepšího než “kroutí s vejci”.

Při cestě zpět (jsem navátej jak sníh a dělám bordel) si zjišťujem spoj na zítra, až budem prchat z kempu, protože tam stoprocentně nezůstanem. Teď už to víme jistě. Provoz je tu i v noci dost velký. Ondřej si dává mochito (vyslovuj močíto) do moře, což se moc nelíbí nějaké paní, co se koupe na blízkém břehu, ale co s tím zmůže. (Opravdu mi moc překvapilo, když jsem druhý den zjistil, že jenom já jsem takový poctivec, co se chodí vyčůrat ven. Holt jsem u moře prvně. Jestli to opravdu funguje takhle všude, tak se divím, že má to moře ještě pořád tu krásnou modrou barvu.)

Asi nevypadáme moc dobře, protože jsme hned u brány kempu přilákali pozornost jakéhosi gestapáckého securiťáka. “What´s your number?!!!” vychrlí na nás. Já jsem v koncentráku ještě nikdy nebyl, takže jsem nevěděl hned o co jde. Dana mu naštěstí hlásí číslo našeho stanu dřív, než nás stihne preventivně zbít. (Já si to číslo stejně nepamatoval, ale nijak to ani nekontroloval, takže by bylo asi jedno, jaké bych nahlásil.) Slušně poděkoval a odešel. Zajímavá ochranka.

Víno splnilo svůj účel, okamžitě usínám, ani se už nepotřebuju najíst. V noci se mi nechce někomu kropit stan (asi by poznal, že to není déšť), a tak jdu až na vzdálené záchodky. Cestou zpět mi to přímo na hlavní cestě někdo pálí baterkou do očí. Gestapáckej securiťák. Asi vypadám hodně uboze, jak se tam tak opile a rozespale motám v trenýrkách, protože se mě ptá, jestli je všechno v pořádku a jestli něco nepotřebuji. Nechce dokonce už ani vědět mé číslo. “Oukej, oukej…” žvatlám. Popřeje mi dobrou noc. Jen aby byla, pomyslím si, a jdu spát.

Pátek 18. 8. 2006

Okolo jedoucí auta nám podle očekávání nějaké dlouhé vyspávání nedovolila. Asi od 7 hodin jsme vzhůru, ale do 8 se ještě válíme. Autobus nám jede ve čtvrt na deset. Ondřej už venku před stanem jí. Balíme stan a zároveň vaříme čonga. Ve finále, jak my, tak Ondřej, zjišťujem, že čas nějak letí a vše se zvrhává do klasického nestíhání a rychlovky. Na zastávce stojíme pár minut před příjezdem autobusu. Stihli jsme to. Jen jsem se divil, že včera ty autobusy jezdily z Koperu do Piranu každých 20 minut a dneska letíme na ten v 9 a další prý jede až nějak odpoledne. A ono taky ne. Jezdí nám normálně jako včera. Ondřej asi nebyl večer taky úplně střízlivý.

Na Piran jsme se vykašlali a jedem do kempu Lucija v Portoroži. 400 SHITů a za necelou půlhodinu jsme tam. Dáváme si v horku menší kolečko (vrátili jsme se k ceduli kemp, co jsme viděli z okna autobusu, která nás nakonec zavedla kousek od místa příjezdu). Tento kemp už vypadá solidněji. (Hlavně není u silnice.) Na recepci předem důsledně žádáme tiché místo daleko od cesty. Dostáváme místo na terase (rovný travnatý pruh ve svahu) přímo nad prestižní zónou A. (Punk´s not dead) Stojí nás to každého necelých 10 Euro.

Sotva si postavíme stany (a vyřádíme se na krásných čistých záchodech), mažeme k moři. Přímo v kempu je jakýsi betonový plácek se schůdky a v moři vyhrazený prostor na koupání (kde se asi člověk může utopit pod dohledem plavčíka). Připadáme si tam jako u bazénu, a tak jdeme radši po louce dál podél moře. Ondřej jde přímo po kamenité pláži a zkušeným pohledem hledá nejlepší místo (podle počtu a kvality slečen nahoře bez). Kotvíme na místě s počtem dvě, jedna horší jedna lepší, celkově pěkné. Naravna zajimavost. Lidé nás pečlivě zkoumají, asi se moc nevidí, že by někdo chodil u moře v plavkách a pohorách. (Já navíc opálený pěkně podle trička, napůl červený jak rak a napůl jak ředitel vápenky.) Voda je krásná, fouká vítr a na hladině se pohupují vlnky. Sice to prý není nic proti otevřenému moři (tohle je jen záliv), ale mně to stačí. Už takhle se v tom blbě plave. Rozpleskne se o mě vlnka a už to štípe v očích. Plavu tedy buď poslepu, ouško, nebo většinou jen splývám, nechávám se houpat a kochám se pohledem na okolí. Ondřejovi je za chvíli zima a s obavami mě s Danou pozorují ze břehu, jak si tam 30 metrů od nich užívám nadšenej jak malej fracek. Mně tedy zima rozhodně nebyla (fakt se divím, pro mě je studený skoro všechno). Válel sem se tam prý skoro třičtvrtě hodiny a kdyby se mi nechtělo na záchod (nebo byl dobytek), tak bych tam ještě určitě nějakou chvíli vydržel.

Venku (bohužel) narážim na jakéhosi staršího “konzervativního” chlápka, kterému je líto, že muži chodí nahoře bez normálně, a tak se radši svlíknul celej. Leží tam vytelenej a je mu vidět až do... No není to pěknej pohled. Tohle bych u chlapů zakázal. A od určitého věku bych zakázal obnažovat jakékoliv části těla u obou pohlaví. Budete mě za to volit? Budete mě za to milovat?

Koukat na lidi padající z windsurfingu a na moře nás už přestalo bavit. Na cizí slečny to mám zakázáno (Ondřej taky nemůže, protože by se musel moc otáčet a bylo by to nápadný) a navíc dostáváme hlad. Jdem se ke stanům najíst, kupujem si v krámku čerstvý bílý chleba. Lahoda. Po obědě pěkně na jeden Union, posadit se do stínu ke stolečku a koukat na moře. Prostě relax.

Pak zas koupání (na jiném místě, dál od chlapa a s novýma slečnama), Union a večeře... Tak nás to zmohlo, že se jdeme pak ještě na chvíli natáhnout do stanu. Vedlejší osazenstvo už od oběda chlastá a dělá bordel. Hodinku si zdřímnem a jdeme s Ondřejem pro víno do krámku a zas k moři. Dana ještě pospává, pak prý přijde. Náš včerejší Refošk nemají, kupujem tedy dražší Merlot asi za 700 SHITů. Po cestě mi Ondřej ukazuje plakát na nějaké místní jeskyně, kde prý žije nejstarší živočišný druh, který se jmenuje Macarát jeskynní. Je tam i na fotce, taková bílá slepá nudle s nožičkama. Moc se mi nelíbí a rozhodně mi k tomu pěknému jménu taková potvora nepasuje. Ale nevadí, trochu si ho přetvořím k obrazu svému. U moře ukazuji Ondřejovi lepší macaráty. Sice už jich ubývá, přichází večer a všechny odcházejí, ale pár jich tu ještě zbylo. Opět koupání, vínko, macaráty... (Dana tu ještě není.)

Ondřej furt fňuká, abych mu udělal námořnickou fotku. Fotím tedy jeho mužnou postavu s šátkem a lahví vína v krvavě rudém západu slunce. To už mám Billa při západu v Tatrách na Chopku, teď zas Ondřeje piráta, asi fakt ty plakáty začnu za chvíli prodávat do časopisů pro Top dívky nebo pro gaye.

Nakonec přichází i Dana, která si zdřímla trochu déle než chtěla, ale nějaké víno na ní ještě taky zbylo. Tentokrát s sebou máme i chleba a sýr, takže nám tu nic nechybí. Skočil jsem ještě opláchnout sůl do luxusních sprch, místo ručníku musím použít staré špinavé tričko, protože drsný chlapi ručník do hor nenosí. A konečně spát. Bez aut, to bude nádhera. Už i sousedi dochlastali, teď jen chlápek blije. Naštěstí ne nám na tropiko. V noci nás pak budí ještě jednou, když nám padá na stan, ale díky bohu nic neroztrhl ani nezlámal. Jinak bych mu musel seřezat prdel zlatým prutem bez ohledu na mezinárodní konflikt. (Byl tak ožralej, že bych si na to i troufnul. Tak jsem odvážnej.) Holt drahý stany se do kempů moc nehodí.

Sobota 19. 8. 2006

Ráno musíme dát macarátům sbohem, chceme se ještě podívat dneska do Lublaně. Jdeme na místo, kam nás autobus přivezl, ale na informacích nám řekli, že odtud zpět do Koperu nejezdí. Prý musíme asi 2 km do centra Portorože. Vydáváme se tedy na cestu. Jak u mě bývá zvykem, jsem zas mírně spálený a bágl na ramenou mi moc příjemný není. Navíc zas to hrozný horko. Koukáme na různé zastávky, ale nikde tam autobus na Koper nevidíme. Ptáme se tedy nějakého kolemjdoucího. Ten říká už jen 500 m, bílá budova a obchod Merkator po pravé straně. Po cestě ještě koukáme na jedné zastávce na plakát s Macarátem (originálním jeskynním). Ondřej zas nabírá rychlost a pádí vpřed. Merkator nikde nevidíme. Půl kilometru už je dávno za námi, pomalu vycházíme z centra a dokonce i z Portorože. Tím směrem jezdí už jen autobusy na Piran. Přijde mi to nějaké divné. Ptám se jakéhosi rybáře, ten zas ukazuje 200 m zpátky. S Ondřejem to prokonzultovat nemůžem, protože už je zas v prdeli. Prostě neviděl Merkator, tak šel dál. Opět nechávám Danu hlídat bágl a snažím se ho dohnat. Po pěti minutách se mi to podařilo a vracíme se. Ondřej už je z hledání hodně vytočenej.

Rybář měl pravdu. 200 m zpátky byla zastávka. Autobus na Koper nám z ní jede za půl hodiny. Ondřej si odchází do tržnice zaklikovat, aby se odreagoval. Vrací se už trochu klidnější. Není tu poblíž ani žádný krám, takže tu půl hodinu vysycháme bez Unionu. Autobus přijíždí a jedem pěkně zpátky. Chlapík s bílým barákem nekecal, malý autobusák za ním byl, ale jako orientační bod bych ho neuváděl, nebyl moc výrazný a Merkator byl schovaný až za rohem, takže se vůbec nedivím, že jsme ho přešli. Jedem stále zpátky. Neměli jsme slepě běžet podle rad, ale měli jsme koukat radši pořád na zastávky. Třeba právě na oné zastávce s Macarátem jsme stavěli.

V Koperu máme přes dvě hodiny čas. Na nádraží si musíme směnit Eura na SHITy, protože nám je nechtějí vzít. Vlak do Lublaně stojí asi 1400 SHITů na osobu. V krámku si kupujem studený Union za jedno Euro, to už je dobrá cena. Zvládáme dokonce tři.

Opět InterCity a dokonce bez přesedání. V kupé jsme sami, pohodička. Jen záchod nefunguje. Zkoušíme další a další a další, všechny zavřeny. Až skoro poslední vagón ho má otevřený. No je to vždycky štreka, projít mezi hosty v jídelním voze, pak skrz přepravní vagón... Většinu času ve vlaku dřímáme. Později si k nám přisednou dvě mladé slečinky. Taky pospávají, což je moc dobře, protože když nespí tak kouří. Jsme totiž v kuřáckém vagónu. Co se dá dělat. Ve Slovinsku je takových vagónů hodně. Dokonce jsou často půlené. V půlce se smí a v druhé ne. Prostě systém bazénu, kde se v jedné půlce čůrat smí a v druhé ne, není jen výsadou českých hospod. Naštěstí většinou nekouří moc lidí a klimatizace to zvládá dobře odvětrat.

Máme menší zpoždění, jsme v Lublani asi po třech hodinách. Je něco po 17. Na nádraží si v počítači hledáme spojení do Brezovice (první zastávka od Lublaně, kam chceme jít večer spát). Dokonce to umí i fotit, a posílat fotku na e- -mail. Akorát to furt nějak divně snímek ořezává, takže se tam do toho ksichtíme snad 5 minut a pořád se nám nedaří dobře vyfotit. Za námi už netrpělivě čekají další lidé. Posíláme tedy jeden snímek Billovi na mail s pěkným vzkazem (radši ho tu ani psát nebudu). (Posílal jsem ho i sobě, ale nic mi nepřišlo, takže asi ani Bill nic nedostal.)

Pak vyrážíme do centra. Sháníme nějaký otevřený obchod, protože už zase nemáme chleba, ale všude je zavřeno. Město je to pěkné. Fotím si draky na mostě, které má Lublaň ve znaku. Nejvíc mi ale zaujal bilboard s textem Prva pomoč a před ním bylo umítěno suché WC (v ulici se totiž pracovalo). To nešlo nevyfotit. Skoro v každém knihkupectví tu mají Román pro ženy od Viewegha, což mi celkem překvapilo. Vidíme tu i starého známého kovového Vodnika. V tomto dračím městě je i dost divoký styl jízdy. Dračí to tu na kolech, na motorkách, v autech mezi lidmi... Policie nikde. Za celý týden jsme je nikde ani nezahlédli. Ondřej jim závidí, taky by se prý chtěl takhle flákat.

V centru u kostela necháváme Danu hlídat bágly (už si na tu roli zvykla) a vyrážíme dál pátrat po chlebu. Každý jiným směrem. Nakonec jsme našli stejný obchod. Měli poslední 2 chleby. Zase štěstí. Na kostelních schodech večeříme a pozorujem cvrkot. Na rohu začíná hrát nějaká jazzová kapela, není to tu špatné. Do obchodu si chodíme dokupovat chlazené Uniony (70 centů, zatím naše nejlevnější). Sedáme si na zábradlí u vodního kanálu s výhledem na okolní budovy a lublaňský hrad. Blízké schůdky dolů ke kanálu, na jejichž konci jsou zamčená vrata, však poněkud zapáchají. Hned zjišťujem proč. Přichází k nám totiž jeden z bandy ožralů, co mají, stejně jako my, krám místo hospody a kalí přímo u něj na rohu. Slušně pozdraví Hello, otočí se a už to cáká. Když se mu uleví, pochválím mu dobrý výběr místa a jdem si poslechnout kapelu. Za chvíli už musíme na vlak. (Není to naštěstí daleko.) Tři hodiny nám tu celkem i stačily.

V Brezovici jsme vlakem za pár minut. Hned za kolejemi to točíme do polí a schováni za kukuřicí v měkké travičce stavíme stany. Kukuřice to i pěkně odhlučňuje, prostě ideální místo. Nařizujeme budíka, protože ráno musíme jet už v 7 hodin zpátky do Lublaně, a jdeme spát.

Neděle 20. 8. 2006

Ondřej vstává o půl hodiny dříve než my, aby se mohl déle mrcasit. Díky tomu jsme pak na stejně a na nikoho se nečeká. Na nádraží je vylepený pěkný plakát. Někdo nabízí kočku. Jmenuje se Mucka.

V Lublani teď máme skoro tři hodiny čas. Chceme se zbavit zbylých SHITů (což není nic těžkého). Láká nás burek, co mají v jednom “hladovém okně”. Než se rozhodnem, už jsme u druhého podobného okna. Jsou od sebe jen pár metrů. Jmenuje se Konkurence. Název se nám líbí, jediný problém je, že nic nemají. Takovou konkurenci bych chtěl mít taky. Jdeme tedy dál a hned za rohem je třetí burek a dokonce je tam ještě o 100 SHITů levnější. (Za 300. Stejná cena jako u nás na Plzeňské.) Dobrá snídaně.

Jdeme už na jisto do obchodu pro Union a sedáme si na lavičku k našemu známému kostelu. Máme tu hned po ránu pěkné divadlo. Jakýsi Čech naviguje na dálku svojí manželku jak a co má fotit. Fotí hrad a chlap už křičí: “Vejš, ježišmarja!” Jakoby viděl, co je v hledáčku. Pak zas nervózně radí, ať si vyfotí sochu slovinského romantického básníka France Prešerena. “Tu sochu si vyfoť, to je jejich Mácha!” No nenudíme se.

Za chvíli se začínají trousit lidé do kostela na mši. A taky somráci. První, nějaký bláznivý děda, který možná ani nesomruje, spíš jen otravuje kolemjdoucí, nás naštěstí nechává brzy na pokoji, protože neumí anglicky. To druhý somrák má přichystanou dojemnou historku plnou detailů i v angličtině. Musí jet kamsi do nemocnice za matkou, která dokonce umírá, aby to bylo dramatičtější. Samozřejmě ho nenecháme trpět pohledem na umírající matku a nic mu nedáváme.

Jdeme si projít bleší trh, co je kolem kanálu. Spousta starožitností i kýčů. Zkoumáme různé odznaky, mají tu i české ze spartakiád. Dokonce tu jsou i naše staré bankovky a různé slovinské komiksy. Obzvášť nás zaujal jeden s názvem Dobrotvor. To je akční hrdina podle mého gusta, aspoň je hned vidět, že to je pořádnej klaďák.

V našem oblíbeném krámku utrácíme SHITy do poslední mince. (Hádejte za co. No za Union přece.) Sedáme si teď radši přímo do parku naproti krámku. Všelijakých existencí je tu taky dost (nevím, co je to po ránu tak popadlo, včera večer nikde nikdo...).

Jak tak popíjíme pivko, všimli jsme si dekorace parku – obrovské kotvy s řetězem. Hecuju Ondřeje, jestli jí zvedne nad hlavu, ale ještě je trochu soudný a je mu jasné, že s tří metrovou kotvou ani nehne. Jdeme zkusit aspoň řetěz, který je taky pěkně těžký. Chvíli se s ním perem a bavíme tím kolemjdoucí.

Pomalu je už čas jít. Víme, kde jsme, tak jdeme jinudy než včera. Přece se ještě orientujem. Trochu jsme ale zabloudili. Víme, že nádraží je pak někde na té velké ulici, ale když na ní dorazíme, tak nevíme, jestli vlevo nebo vpravo. 50 na 50. Využijem možnost nápovědy. Pán říká vpravo. Jdeme tedy tam. 10 minut napětí (po zkušenostech z Portorože už nikomu nevěříme), ale dobře to dopadlo. Nervy trochu byly, tak kdo by je neměl, když mu za pár minut jede poslední vlak a navíc by mu ještě propadly peníze za jízdenku. Plánovaná časová rezerva nám opět neklapla. Kdy my se to naučíme.

Místenka nám není k ničemu, protože je výluka a tenhle speciální vlak jede jen do Lince a pak se zas přesedá. Naštěstí není až tak nacpaný, takže se nám dokonce daří zabrat prázdné kupé. Horší je, že tu není jídelní vůz, se kterým jsme počítali. Teď by nás totiž předražené pivo v něm vyšlo skoro stejně draho, jako kdybysme ho kupovali tady ve Slovinsku. Nedostatek zrzavé tekutiny nám, alespoň mírně, nahrazuje pohodlí. Roztahujem si sedačky a vytváříme si z kupé velkou manželskou postel, kde se pěkně rochníme. Není to špatné, válet se a pozorovat oknem ubíhající kopce, jak jsou bičovány prudkým deštěm. Kdykoliv se někde staví a je nebezpečí, že by se k nám chtěl někdo vetřít a okrást nás o luxus, předstíráme spánek. Nejúčinější metoda je tzv. „tvrdý spánek“. Poradím vám, jak na to. Stačí otevřít ze široka pusu (jako kapr) a naslintat si trochu na tvář. Pokud se vám k tomu chce ještě teatrálně chrochtat, úspěch máte zaručený. Každý se od vás okamžitě zhnuseně odvrátí, natož aby vás chtěl budit a cpát se k vám.

Opět se bavíme na Billův účet. Jak rád by asi taky takhle jel a bude se muset do Bulharska mačkat v autobuse a skučet. My teda s ním, ale zas z toho neděláme takové drama. Kdyby tu jel teď s námi, musel by ležet dole pod sedačkami, je tu místo jen pro tři lidi. Vždycky, když jdem na záchod a berem si tam boty, tak tam imaginárního Billa zdravíme.

Cesta byla dlouhá, ale na rakouských hranicích jsme se dočkali. Celníků. Ale ti nebyli to hlavní. Zrovna jsem si pomyslel, že by tu mohl aspoň někdo jezdit s občerstvením a už je tu lokaj. Kupujem si za horskou cenu 3 Euro každý jedno pivo se zvláštním jménem Ottakringer. Teď už to nemá vůbec žádnou chybu. Do vlaku se hrne čím dál víc lidí, tak naší spací metodu ještě vylepšujem o rozvěšené ponožky a poházené plechovky. Funguje to výborně.

V Linci přestupujeme mrzutě na autobus. Vždyť jsme se váleli jen 6 hodin. Tím jedem zhruba půl hodiny na další vlak. (Bohužel si nepamatuji kam.) Tam už je přistaven náš InterCity a to i s jídelákem.

Na místa z jízdenky se nehrnem, protože tam už někdo sedí a opět zabíráme prázdné kupé. Lůžkovou úpravu neděláme, protože jdeme rovnou do jídeláku. Gambrinus za 40 Kč a řízek s dvojitou porcí amerických brambor za 210 Kč. Levné to není, ale hlad je silnější. A navíc, dokud nevystoupíme z vlaku, tak jsme ještě pořád na dovolené, kde se může všechno. Vedle u stolu si nějaký tatínek listuje s dcerkou v Grand Expresu. V duchu oceňuji dobrý vkus, je to má práce a těší mě, když s tím někoho vidím. Hned mi přijde, že to má smysl. Skoro mám chuť srovnávat se s tím sochařem. Taky jsem vytvořil trvalou hodnotu.

Ondřej stihl dojíst jen tak tak. Je 19. hodin a už jsme v Českých Budějovicích, kde se s námi loučí. Nás čekají ještě skoro tři hodiny jízdy do Prahy. V kupé už nejsme sami, ale nějak to přežijem. Venku je krásný večer a obloha hraje všemi barvami. Je mi líto, že nemůžu ještě zůstat chvíli na jihu a trochu se zregenerovat po náročné dovolené. Hned zítra ráno do práce. Ach jo.

Něco po 22. hodině jsme v Praze. Výjimečně se po nás lidé v tramvaji neotáčí a nehledají pohledem toho bezdomovce, který tam tak smrdí. (Nějak se v tom furt vyžívám, co?) Tentokrát jsme čistí.

V tramvaji zazvonil zvonec a našeho Slovinského putování je konec.

Table of Contents

Upozornění

Úvod

Sobota_12_8_2006

Neděle_13_8_2006

Pondělí_14_8_2006

Úterý_15_8_2006

Středa_16_8_2006

Čtvrtek_17_8_2006

Pátek_18_8_2006

Sobota_19_8_2006

Neděle_20_8_2006